Кристин Хана
Палитра от чувства

Превод от английски: Мария Савова, 2011

chitanka.info

С признателност:

На Ан и Елиза Уеърс — благодаря за безграничния ентусиазъм, за проникновената редакторска работа и за вашето приятелство.

Беше чест и удоволствие да работя с толкова изтъкнати редакторки.

На доктор Барбара Снайдер и Катрин Стоун — благодаря отново за неоценимата помощ в медицинските въпроси.

На моите добри приятелки Рут Харгис, Триш Бей и Лори Адамс — благодаря за многото чудесни спомени.

Част 1

Което можеше да бъде и което е било,

се сбират в край един — той винаги е тук.

Отекват стъпките на паметта

в коридори, по които не поехме,

към нивга неотворени врати.

Т. С. Елиът, от „Бърнт Нортън“

Глава 1

В северозападната част на щата Вашингтон назъбени гранитни скали се издигат към мъгливото небе. Върховете им са недостъпни дори в днешния век на хеликоптери и високотехнологични приключения. Дърветата в тази част на страната растат гъсти като брадата на старец и закриват всичко, освен най-упоритите слънчеви лъчи. Само през най-ярките летни месеци туристите намират пътя обратно до колите си, паркирани край пътя.

Дълбоко в зелено-черния мрак лежи малкото градче Ласт Бенд. За посетителите — там няма непознати — това е мястото, където са очаквали да попаднат само в заплетените пътечки на собственото си въображение. Когато за пръв път минат по улиците, хората се кълнат, че чуват звук, който може да бъде описан единствено като смях. После идват спомените — някои истински, някои — измислени образи от стари филми и броеве на списание „Лайф“. Спомнят си вкуса на бабината лимонада… или скърцащия звук на портичката, която се люлее леко напред-назад, напред-назад в края на задушна лятна нощ.

Ласт Бенд бил основан преди петдесет години, когато един едър широкоплещест шотландец на име Иън Кембъл изоставил своя рушащ се наследствен дом в Единбург и потеглил в търсене на приключения. Някъде по пътя — семейните предания твърдят, че било в Уайоминг — той се захванал с алпинизъм и прекарал следващите няколко години, скитайки от планина на планина в търсене на две неща — най-трудния за катерене връх и място, където да остави следа.

Намерил това, което търсел, в планинската верига Северни водопади в щата Вашингтон. На това място, където Голямата стъпка бил нещо повече от мит, разказван край лагерния огън, и ледниците се топели през цялата година в ледено сини реки, той намерил своето място. Придвижил се колкото може по-близо до величествения връх Бейкър и купил сто хектара първокласни пасища, после купил един ъглов парцел на каменистия път, който един ден щял да се превърне в шосето Маунт Бейкър. Той построил градчето си на девствените каменисти брегове на езерото Ейнджъл и го нарекъл Ласт Бенд, защото си мислел, че единственият дом, който си струва да притежаваш, си заслужава търсенето, а той бил намерил своя зад последния завой на пътя.

Отнело му известно време да намери жена, която да е съгласна да живее в изолирана с мъх колиба без електричество и течаща вода, но най-сетне я открил — пламенна ирландска девойка с мечти като неговите. Заедно те оформили града на обединените си мечти — тя засадила фиданки от японски клен край „Главната улица“ и поставила началото на дузина традиции като „Дните на ледниците“, „Надбягването“, „Голямата стъпка“ и „Къщата на духовете“ за празника на Вси светни на ъгъла на улица „Водопадите“ и „Главната улица“.

През годината, когато „Праведните братя“ възпели загубата на чувството за любов[1], Иън и Фиона започнали да строят къщата на мечтите си — голяма, полукръгла къща, кацнала на малко хълмче в средата на имота им. През някои от дните, когато небето било стоманеносиньо, покритите с ледници върхове изглеждали достатъчно близо, за да ги докоснеш. Високи ели и кедри обрамчвали старателно окосените ливади и защитавали овощната градина от вледеняващия дъх на зимата. По западната граница на земята им течала рекичката Ейнджъл — буен поток в тихия сумрак на есента, кротко ромолящо поточе през летните месеци, когато горещото слънце греело високо в небето. През зимата, щом излезели на верандата, чували ехото на водопадите Ейнджъл, отдалечени само на няколко мили.

Сега в тази къща живееха трето поколение Кембълови. В тясното пространство под стръмния покрив се гушеше спалнята на малко момче. Беше като всички други момчешки стаи в този век на господство на медиите — легло на колелца, имитиращо автомобил „Корвет“, плакати с Батман, закачени с кабарчета на грапавите дървени стени, комикси със страховити истории, пръснати по застлания с шаячна черга под, купища пластмасови динозаври, змии и фигурки на героите от Междузвездни войни.

Деветгодишният Брет Кембъл лежеше тихо и гледаше как червените цифри на електронния часовник до леглото примигват в мрака. Пет и трийсет. Пет трийсет и една. Пет трийсет и две.

Утрото на празника Вси светии.

Искаше да нагласи будилника за това специално утро, но не знаеше как, а ако помолеше за помощ, щеше да развали изненадата. И тъй, той се гушеше под завивките и чакаше.

Точно в 5:45 отметна завивките и стана от леглото. Като внимаваше да не вдига никакъв шум, измъкна чувала изпод леглото и го отвори.

Осветлението не беше включено, но и не му трябваше светлина. Вече цяла седмица разглеждаше тези дрехи всяка вечер. Костюмът му за празника Вси светии. Чифт евтини блестящи каубойски ботуши, които избраха в магазина „Новите дрехи на царя“ (за дрехи втора употреба), жилетка от изкуствена кожа от магазина за дреболии „Всичко по един долар“, чифт филцови гамаши, направени от мама, карирана бархетна риза и чисто нови джинси „Ранглер“ от магазина на Зик и най-хубавото от всичко — лъскава шерифска звезда и колан с кобур от магазина за играчки. Татко дори му направи малко детско ласо, което можеше да се закрепи с каишка за колана.

Той се измъкна от пижамата и надяна премяната без колана, пистолетите, гамашите, ласото и каубойската шапка. Сега нямаше да му трябват.

Чувстваше се като истински каубой. Грабна списъка с програмата за празника — за всеки случай, пристъпи до вратата и надникна в полутъмния коридор.

Хвърли поглед надолу към другите две спални. И двете врати бяха затворени и под тях не се виждаше светлина. Шестнайсетгодишната му сестра Джейси, разбира се, спеше. Беше събота, а в дните след футболните мачове в гимназията тя винаги спеше до обяд. Татко беше прекарал цялата нощ при пациент в болницата, значи и той щеше да е изморен тази сутрин. Само мама щеше да стане рано и щеше да е в обора в шест часа, готова за тръгване.

Той натисна бутончето за осветяване на циферблата на ръчния си часовник. Пет четирийсет и девет.

— Хей-хо!

Вдигна яката на бархетната риза и прескочи последните няколко стъпала надолу. Докато се движеше опипом през тъмната кухня, той натисна бутона „включено“ на кафеварката (още една изненада), доближи се до входната врата и я отвори тихо.

На верандата до него като призрак се издигаше тъмна мъжка фигура, но само секунда след като видя силуета, той си спомни. Това беше фермерът с глава от тиква, който направиха с мама предната вечер. Миризмата на прясна слама беше силна дори и след един ден.

Брет се промъкна край празничните украси, скочи от верандата и изтича по алеята за коли. При празната къщичка за гости свърна рязко надясно и се промуши между втората и третата дъска на оградата. Изкатери се по хлъзгавата трева на пасището, като дишаше тежко.

Огромният двуетажен обор, построен от дядо му, беше осветен от един-единствен мощен прожектор. Брет винаги изпитваше страхопочитание към прочутия си дядо, когото не познаваше — човека, който беше оставил името си върху улици, сгради и планини, човека, който някак си е знаел, че мястото на Ласт Бенд е точно тук.

Историите на дядовите приключения се разказваха и преразказваха, откак Брет се помнеше, и той искаше да е точно като дядо си, ето защо беше станал толкова рано в днешното утро на празника Вси светни. Щеше да убеди прекалено грижовната си майка, че е готов да тръгне на нощната езда през гората до водопадите Ейнджъл.

Хвана студеното желязно резе на вратата и го дръпна. Обичаше миризмата на този стар обор — винаги го караше да мисли за мама. Понякога, когато биваше далеч от къщи, той помирисваше нещо — сено, кожа или масло за копитата на конете — и си мислеше за нея.

Конете процвилиха тихо и се размърдаха в боксовете си — мислеха, че е време за храна. Той включи осветлението и забърза по широката циментова пътека между боксовете към стаята с такъмите. Напрегна всички сили, за да свали маминото седло за прескок от стойката. Изтърва го два пъти, преди да разбере как да го задържи. Отправи се към бокса на Сребърен куршум, а сбруята се влачеше и дрънчеше след него.

Спря пред бокса. Господи, тази сутрин Сребърен куршум изглеждаше по-голяма…

Дядо нямаше да се изплаши — никога.

Брет пое дълбоко дъх и отвори вратата на бокса.

Трябваха му много опити — много опити, но най-сетне закрепи седлото на високия гръб на коня. Дори успя да затегне коланите. Може би недостатъчно, но поне закопча катарамата.

Поведе Сребърен куршум към средата на манежа. Не виждаше ботушите си — потъваха в меката слама. Светлините над главата му хвърляха странни сенки върху него и Сребърен куршум, но той харесваше плъзгащите се черни ивици. Напомняха му, че е денят на Вси светии.

Сребърен куршум наведе глава, изпръхтя и започна да рови с копито.

Брет хвана по-здраво повода.

— Ооо, момиче! — каза тихо той, като се опитваше да не се плаши. Мама винаги говореше така на животните. Казваше, че можеш да успокоиш и най-непокорното животно, ако си спокоен и търпелив.

Вратата на обора потрепери, после изскърца бавно и продължително. Дървото простърга по цимента и вратата се отвори.

На вратата стоеше мама. Зад нея се издигаше слънцето — красив пурпурен блясък и косата й сякаш гореше в розов пламък. Той не виждаше добре лицето, но виждаше силуета й, тъмен на фона на ярката светлина, и чуваше ритмичното троп-троп-троп от токовете на ботушите й по цимента. Тя спря и вдигна ръка над очите си.

— Брет? Ти ли си, скъпи?

Брет поведе Сребърен куршум към мама, която стоеше до манежа с ръце на хълбоците. Тя носеше дълъг кафяв пуловер и черни панталони за езда, а ботушите й вече бяха прашни. Гледаше го внимателно — един от онези мамини погледи — и той от все сърце искаше тя да се усмихне.

Той дръпна рязко повода и спря кобилата на място точно както го бяха учили в школата по езда.

— Сам я оседлах, мамо. — Погали кадифено меката муцуна на Сребърен куршум. — Не можах да я накарам да захапе желязото, но седлото нагласих точно както трябва.

— Станал си рано в деня на Вси светии — един от най-любимите ти празници — и си ми оседлал коня. Добре, добре. — Тя се наведе и разроши косата му. — Май не обичаш да ме оставяш твърде дълго сама, а, Бретстър?

— Знам колко самотна се чувстваш.

Тя се засмя, после коленичи в сламата. Тя си беше такава — неговата майка — никога не се тревожеше, че ще се изцапа, и обичаше да гледа децата си в очите. Поне така казваше. Тя издърпа износената черна кожена ръкавица от дясната си ръка и я пусна. Ръкавицата падна на крака й, но тя, изглежда, не забеляза, защото посягаше да махне косата от лицето на Брет.

— Е, господин Ездачо, какво си намислил?

Това беше още едно важно нещо — никога не можеше да излъжеш мама. Тя сякаш имаше някакъв рентгенов поглед.

— Тази година искам да дойда с теб на нощната езда до водопадите Ейнджъл. Миналата година каза, че ще може по-късно, когато порасна. Ето, сега съм с цяла година по-голям и наистина се представих добре този път на панаира — искам да кажа, едва ли някой е печелил синя лента на девет години — и си почиствах редовно бокса, и винаги изресвах Скоти от горе до долу. А сега мога съвсем сам да оседлая истински чистокръвен кон. Ако бях в Дисниленд, сигурно щях да достигна ръката на Мики.

Мама приклекна. Лицето й сигурно се беше напрашило, защото очите й се навлажниха.

— Вече не си малкото ми момченце, нали?

Той седна леко върху коленете й, като се правеше, че е достатъчно малък, мама да го носи на ръце. Тя полека издърпа повода от него и той я прегърна през врата.

Целуна го по челото и го прегърна силно. Беше любимата му целувка — онази, която получаваше всяка сутрин на масата за закуска.

Обичаше мама да го прегръща така. Отскоро (защото вече беше в четвърти клас) беше голямо момче. Не позволяваше мама да го държи за ръка, докато вървяха по училищните коридори… и в никакъв случай не можеше да го целува за довиждане. Сега само в моменти като този, когато бяха сами, можеше да бъде малко момче.

— Е, мисля, че всяко дете, достатъчно голямо да оседлае този кон, е готово да дойде на нощната езда. Гордея се с теб, момчето ми.

— Юпиии! — изкрещя той и я прегърна. — Благодаря, мамо.

— За нищо.

Тя се отдръпна леко и се изправи. Както си стояха двамата, тя някак си отпусна дланта си, облечена в ръкавица, в пространството между тях и Брет плъзна ръка в нейната.

Тя я стисна.

— Сега ще трябва да упражнявам Сребърен куршум около един час, преди Жанин да дойде да приготви конете. Трябва да свърша хиляди неща, преди да тръгнем за „пакост-или-почерпка“.

— Може ли да остана да погледам как яздиш?

— Помниш ли правилата?

— Стига де, мамо.

— Добре, но няма да говориш и няма да слизаш от оградата.

Той се засмя.

— Трябва ли пак да ми казваш правилата?

— Сядай, Джим Кери — засмя се мама. Обърна се с гръб, затегна коланите и заюзди кобилата. — Ще ми донесеш ли каската, Бретстър?

Той се втурна към стаята с такъмите. Вдигна капака на сандък с надпис „Нещата на Майк“ и започна да рови в препарати срещу мухи, четки, поводи, кофи и инструменти за почистване на копита, докато намери прашната, облечена в черно кадифе, каска. Хвана я под мишница, пусна капака да се затвори и се върна тичешком на манежа.

Мама беше яхнала Сребърен куршум и ръцете й в ръкавици бяха отпуснати леко върху гърба на коня.

— Благодаря, миличко.

Тя се наведе и взе каската.

Докато Брет се настаняваше на любимото си място на оградата, мама подкарваше коня в лек тръс към пътечката покрай стената. Той се покатери по дъските на оградата и се настани най-отгоре.

Гледаше как мама обикаля и обикаля. Караше Сребърен куршум да тича отначало бавно, после все по-бързо и по-бързо — ходом, тръс, бърз тръс и накрая кариер. Брет гледаше как конят и ездачката се сливат в размазано от скоростта петно.

Винаги разбираше кога мама е решила, че е време за скок. Беше гледал толкова много пъти, знаеше знаците, макар че не би могъл да каже какви са. Просто знаеше кога ще се насочи към първото препятствие.

Точно така и разбра, че нещо не е наред. Наведе се напред.

— Чакай, мамо. Препятствието не си е на мястото. Някой трябва да го е преместил…

Но тя не го чуваше. Сребърен куршум се противеше — ту се втурваше напред, ту извиваше гръб, докато мама се опитваше да я накара да тича в тръс.

— Ооо, миличка, полека. Спокойно…

Брет чу думите, докато мама прелиташе край него. Той искаше да се спусне от мястото, където беше кацнал, но не му беше разрешено — не и когато мама прескачаше препятствия.

Тъй или иначе, беше късно да извика, мама вече беше до стената. Сърцето се блъскаше силно в гърдите му.

Нещо не е наред. Думите бучаха в ума му, ставаха все по-големи и по-страшни с всеки дъх. Искаше да ги каже на глас, да ги изкрещи, но не можеше да отвори уста.

Сребърен куршум се напрегна и скочи с лекота над препятствието, имитиращо тухлена ограда.

Брет чу радостния вик на майка си и смеха й.

За миг почувства облекчение.

После Сребърен куршум се закова на място.

В един миг мама се смееше, в следващия летеше над коня. Главата й се удари в подпорната колона толкова силно, че оградата се разтресе. И после само лежеше в сламата, тялото й беше сгърчено като парче стара хартия.

На големия покрит манеж не се чуваше никакъв звук, освен собственото му тежко дишане. Дори конят стоеше до ездачката си съвсем тихо, като че нищо не се беше случило.

Брет се плъзна по оградата и изтича към майка си. Свлече се на колене до нея. Изпод каската й се процеждаше кръв и мокреше късата й черна коса.

Той докосна рамото й и я побутна леко.

— Мамо?

Окървавената коса се плъзна и откри лицето й. Тогава той видя, че лявото й око е отворено.

Сестрата на Брет, Джейси, първа чу писъка му. Тя дотича на манежа, загърната в голямата пухена шуба на татко.

— Бретстър… — После видя мама на земята. — О, боже мой! Не я пипай! — изкрещя тя към Брет. — Ще извикам татко.

Брет не би могъл да помръдне, даже и да искаше.

Седеше неподвижно, без да откъсва очи от ранената си майка, молеше се и се молеше тя да се събуди, но молитвите му бяха безмълвни — не можеше да издаде нито звук.

Най-после татко дотича в обора.

Брет скочи на крака и протегна ръце, но татко претича покрай него. Брет се препъна и отстъпи толкова бързо, че се удари в стената. Не можеше да си поеме дъх, за да заплаче. Стоеше и гледаше как ужасно червена кръв се стича по лицето на мама. Джейси се приближи и застана до него.

Татко коленичи до мама и пусна черната си докторска чанта в сламата.

— Дръж се, Микаела — прошепна той. Внимателно махна каската — дали Брет не трябваше да го направи? — После татко отвори устата й и пъхна пръсти между зъбите й. Тя се задави и се закашля и Брет видя кръв да се стича между пръстите на татко.

Ръцете на татко, които винаги бяха толкова чисти… сега кръвта на мама беше навсякъде, даже по ръкавите на бархетната му пижама.

— Дръж се, Майк — продължаваше да повтаря баща му, — дръж се. Всички сме тук… остани с нас…

Остани с нас. Това значеше, не умирай… което значеше, че може да умре.

Татко вдигна поглед към Джейси.

— Обади се веднага на 911.

Стори им се, че изминаха часове, докато чакаха вцепенени и мълчаливи. Най-сетне червени светлини запримигваха в полутъмния обор, завиха сирени, линейката поднесе по чакъла покрай пътеката за езда.

Служителите от Бърза помощ, облечени в сини униформи, влязоха тичешком в обора. След себе си теглеха носилка на колела, която подскачаше и тракаше. Сърцето на Брет биеше толкова силно, че той престана да чува.

— Спасете я! — опита се да извика той, но когато отвори уста, от нея излетя само плътен черен облак. Той гледаше как димът се превръща в гъмжило от мънички паячета, които отлитат надалеч.

Затвори уста и се отдръпна. Блъсна се толкова силно в оградата, че му се зави свят. Запуши ушите си, затвори очи и започна да се моли с всички сили.

Тя умира.

Спомените препускат през ума й без определен ред, някои напоени с нежния дъх на рози след пролетен дъжд, някои — с аромата на пясъка край езерото, отразило първата й истинска целувка. Някои — твърде много — идваха оплетени в просветващата, лепкава паяжина на съжалението.

Сега я местят, привързват тялото й към странно легло. Светлината е толкова ярка, че не може да отвори очи. Започва да работи двигател и движението й причинява болка. О, господи, боли…

Тя чува гласа на съпруга си, тихите, прошепнати звуци на любовта, които я водеха през последните десет години на живота, и макар и да не чува децата си, малките си рожби, тя знае, че те са там и я гледат. Повече от всичко на света иска да може да им каже нещо, дори да е само звук, въздишка, каквото и да е…

От ъгълчетата на очите й се процеждат топли сълзи, стичат се зад ушите й и мокрят твърдата, неприятно миришеща, възглавница под главата й. Тя иска да може да ги задържи, да ги преглътне, за да не ги видят децата й, но е загубила контрол — станал е толкова далечен и невъзможен, като способността да вдигне ръка, за да помаха за последно сбогом.

Но пък може би изобщо не плаче, може би душата се изцежда от тялото й в мънички капчици, които никой никога няма да види.

[1] През 1965 година дуото Бил Медли и Боби Хатфийлд изпълняват и в първият си хит „Губиш чувството си за любов“ — Б.пр. ↑

Глава 2

Докато беше млад, Лиам Кембъл не можа да се измъкне достатъчно бързо от Ласт Бенд. Градът изглеждаше толкова малък и свит, сякаш стиснат в юмрука на известния му баща (както си беше наистина). Където и да отидеше, винаги го сравняваха със страхотния му баща и сравнението никога не беше в полза на Лиам. Дори вкъщи се чувстваше невидим. Родителите му бяха толкова влюбени… просто не оставаше достатъчно място за едно момче, което четеше книги и мечтаеше да стане концертиращ пианист.

За негово безкрайно учудване го приеха в Харвард. Към края на втори курс беше разбрал, че не е достатъчно добър, за да стане концертиращ пианист. Най-добрият изпълнител в Ласт Бенд, дори най-добрият в Харвард не беше достатъчно добър. Можеше да стане учител по музика, вероятно в скъпо частно училище, но талантът му нямаше мощта или яростта, или отчаяната страст на най-добрите сред най-добрите. И така, той безмълвно скри младежката си мечта и насочи вниманието си към медицината. Дори да не беше достатъчно талантлив да забавлява хората с ръцете си, вярваше, че е достатъчно грижовен, за да ги лекува.

Учеше ден и нощ, защото знаеше, че тих човек като него, толкова сдържан и обикновен, трябваше да бъде най-добрият, и то не само заради състезанието.

Завърши първи по успех в курса си и прие работа, която стряскаше и отблъскваше състудентите му — в клиника по СПИН в Бронкс. Беше в началото на епидемията и хората се ужасяваха от болестта, но Лиам вярваше, че там, насред страданието, ще разбере дали наистина струва нещо.

В коридорите, напоени с миризмата на отчаяние и смърт, той правеше живота на пациентите по-поносим, но нито веднъж не можа да каже:

— Ще се оправиш. Излекуван си.

Вместо това предписваше лекарства, които не помагаха, и държеше ръце, които отслабваха ден след ден. Носеше на ръце новородени бебета, които никога нямаше да мечтаят за живот в Париж. Беше написал толкова смъртни актове, че повече не можеше да държи писалката без ужас.

Когато майка му внезапно почина от сърдечен удар, той се върна у дома, за да се грижи за баща си, който за пръв път имаше нужда от единствения си син. През цялото време Лиам си мислеше, че пак ще замине, но тогава срещна Микаела…

Майк…

Най-сетне беше намерил мястото си в света — при нея.

А сега чакаше в болницата да му кажат дали тя ще живее…

Бяха тук едва от няколко часа, но им изглеждаха като вечност. Децата бяха в чакалнята — представяше си ги сгушени един в друг, разплакани, Джейси бърше сълзите на брат си. Въпреки че копнееше да е при тях, знаеше, че ако ги погледне в този миг, ще се пречупи и сълзите, капещи от очите му, ще попарят всички.

— Лиам?

Той се обърна към гласа. Кракът му се блъсна в някаква количка, стъклениците задрънчаха. Той протегна ръка и ги спря.

Доктор Стивън Пен, шефът на неврологията, стоеше пред него. Въпреки че беше на годините на Лиам — едва навършил петдесет — сега Стивън изглеждаше стар и уморен. Двамата от години играеха голф заедно, но нищо в приятелството им не беше ги подготвило за този момент. Стивън докосна рамото на Лиам.

— Ела с мен.

Вървяха един до друг по неприветливия коридор, после свърнаха към интензивното отделение. Лиам забеляза, че сестрите от травматологията избягват погледа му. Беше „най-близък роднина“ — това го караше да се чувства смирен и унизен.

Най-после влязоха в изолационна със стъклени стени. Микаела лежеше в тясно легло, закрито със светла завеса. Изглеждаше като счупена кукла, прикачена към апаратурата — системи, апарат за изкуствено дишане, монитори, които следяха всичко от сърдечния ритъм до вътрешночерепното налягане. Апаратът дишаше вместо нея — при всеки дъх в тихата стая се чуваше ритмично „туп ссс-туп“.

— Тя… Мозъкът й функционира, но не знаем колко добре заради медикаментите. — Стивън извади игла и убоде малкото босо стъпало на Микаела. Тя не реагира, но Стивън не каза нищо. Направи още няколко опита — знаеше, че Лиам разбира какво значат. — Неврохирургът пътува насам, за всеки случай, но засега не смятаме, че има нужда от хирургическа намеса. На контролирано дишане е, следим кръвното налягане и температурата. Само да не се появи някакво кръвотечение… е, знаеш, че правим всичко, което можем.

Лиам затвори очи. За пръв път през живота си не искаше да е лекар. Не искаше да разбира истината за състоянието й. Имаха медицински център, оборудван с най-модерна техника, и най-добрите лекари северно от Сан Франциско, всичките привлечени тук от високия жизнен стандарт. Но истината беше, че точно сега нямаше нищо, което могат да направят за нея.

Не искаше да говори, но и не можеше да се сдържи.

— Не знам как да живея без нея…

Стивън се обърна към Лиам и очите му се изпълниха с тъжно разбиране. За миг той беше не специалист, а просто човек, съпруг, който разбира всичко.

— Ще знаем повече утре, ако… — Той не довърши изречението, нямаше нужда.

Ако преживее нощта.

— Благодаря, Стив — каза Лиам. Гласът му едва се чуваше сред бръмченето на апаратите и ритмичното кап-кап-кап на системите.

Стивън тръгна, но на вратата се спря и се обърна.

— Съжалявам, Лиам.

Излезе от стаята, без да дочака отговор. Когато се върна, беше придружен от няколко сестри. Всички заедно избутаха носилката с Микаела от стаята — щяха да правят още изследвания.

Смелостта, мислеше си Лиам, не е изгаряща емоция, която могат да държат в ръцете си само хората от специалните войски, скачащи от самолети и катерещи се по безименни планини. Тя беше тиха, най-често леденостудена — последната мъничка частица, която откриваш, когато всичко друго е изчезнало. Това беше, като да се изправиш пред децата си в моменти като този, да държиш ръцете им и да бършеш сълзите им дори когато си сигурен, че нямаш сили да го направиш. Беше, като да преглъщаш мъката си и да продължаваш нататък, поемайки дъх след дъх — кратки и горчиви.

Той скри страха си. Не можеше да каже къде, но някак си го затвори и го зарови. Съсредоточи се върху нещата, които трябваше да се свършат. Беше научил, че трагедиите идват, съпроводени от дребни неща — формуляри за застраховки, които трябва да се попълнят, куфари, които трябва да се приготвят за всеки случай, графици, които трябва да се променят. Успя да свърши всичко това, без да се срине, и ако през това време избягваше да погледне другите в очите — е, така и трябваше да бъде. Обади се на майката на Майк — Роза Луна, която живееше в източната част на щата, и остави спешно съобщение „Обади се“ на телефонния й секретар. След това тръгна по оживените коридори към фоайето на болницата — не можеше да отлага повече.

Джейси седеше на един от червените пластмасови столове до магазинчето за подаръци и четеше списание. Брет беше на пода, играеше си разсеяно с играчките, които персоналът държеше в пластмасова кутия.

Ръцете на Лиам затрепериха. Скръсти ги и спря, като се олюляваше леко. Помогни ми, Господи, помоли се той, после спусна ръце с усилие и пристъпи във фоайето.

— Здравейте, деца — каза тихо той.

Джейси скочи на крака. Списанието, което четеше, полетя на пода. Очите й бяха подути и зачервени, устните й бяха свити в трепереща линия. Носеше омачкан розов пуловер и широки джинси.

— Татко?

Брет не се изправи. Той отблъсна играчките, избърса очите си и вдигна малката си брадичка.

— Мъртва е, нали? — каза той с толкова глух и отчаян глас, че Лиам усети как мъката отново се надига в него.

— Не е мъртва, Бретстър — каза той. Чувстваше как горещите сълзи напират в очите му. По дяволите.

Беше си обещал, че няма да плаче, не и пред тях. Сега те имаха нужда от силата му, трябваше да се справя със страха сам. Отвори широко очи, притисна за миг основата на носа си с два пръста, после коленичи до сина си, вдигна го на ръце и го притисна силно. За Бога, искаше да има нещо, което да им каже, някакви магически думи, които да прогонят страха им. Но нямаше нищо, освен „ще почакаме и ще видим“, а това не беше голяма утеха.

Джейси коленичи до Лиам и притисна буза до рамото му. Той прегърна и нея с една ръка.

— Точно сега тя е зле — каза той, като подбираше всяка дума. Как да кажеш на децата си, че майка им може да умре? — Получила е сериозна черепна травма. Има нужда от молитвите ни.

Брет се сви още по-плътно в Лиам. Телцето му затрепери, сълзи намокриха престилката на Лиам. Когато вдигна глава, Брет смучеше палеца си.

Лиам не знаеше какво да прави. Брет престана да си смуче палеца преди години, а ето го сега — отчаяно се опитваше да се успокои, сгушен в татко си като два пъти по-малко момченце.

Лиам знаеше, че отсега нататък децата му ще изпитат мрачната, ужасяваща истина — онази, която той и Майк толкова упорито се стараеха да държат настрани — светът можеше да бъде страшен. Понякога един миг можеше да промени всичко, а хората, без значение колко ги обичаш, можеха да умрат.

Часовете на бдението им течаха бавно един след друг и се превръщаха в ден.

Най-сетне настъпи вечер. Лиам седеше в чакалнята с децата си, всички загледани в бавното, методично въртене на, черните стрелки на стенния часовник. Никой не беше продумвал от часове. Бяха разбрали, че думите тежат като олово. Всяка една сякаш ги притискаше все по-надолу, затова седяха заедно и въпреки това сами.

В осем часа чуха стъпки, които се приближаваха към тях по коридора. Лиам веднага се стегна и се приведе напред. Дано не са лоши новини…

Приятелят на Джейси, Марк Монтгомъри, влетя в тихата стая, като ги заля с вълна от енергия.

— Джейс? — каза той с твърде силен глас. Стоеше на вратата, облечен в червен пуловер и широко черно долнище на анцуг. — Току-що чух…

Джейси се спусна в ръцете му и заплака, свела глава на гърдите му. След малко се отдръпна и го погледна.

— Ние… още не сме я видяли.

Както я беше прегърнал, Марк я поведе към дивана. Двамата седнаха заедно. Джейси се облегна на него. Тихият шепот на гласовете им се понесе из стаята.

Лиам отиде до Брет, прегърна го, вдигна го на ръце и го понесе към стола. И пак загледаха часовника.

Точно преди да стане девет, Стивън влезе в стаята. Лиам пусна Брет да стъпи на земята, стана и отиде при Стивън.

— Все така е — каза тихо Стивън. — Не можем да направим нищо повече тази нощ. Трябва да чакаме. — Сниши глас и продължи с приятелска загриженост: — Заведи децата си вкъщи, Лиам. Опитай се да поспиш. Ще поговорим пак сутринта. Ще ти се обадя, ако нещо… се случи.

Лиам знаеше, че Стивън е прав. Трябваше да заведе децата вкъщи, но мисълта, че ще влезе в тази празна, празна къща…

— Заведи ги вкъщи, Лиам — каза отново Стивън.

— Добре — въздъхна Лиам.

Стивън го потупа по рамото, обърна се и излезе.

Лиам пое дълбоко въздух.

— Хайде, деца. Време е да си вървим у дома. Утре сутрин ще дойдем пак.

Джейси се изправи.

— У дома? — изглеждаше ужасена.

Лиам знаеше, че и тя не иска да влезе в тази къща.

Марк я погледна, после погледна Лиам.

— С няколко души ще ходим в къщата на духовете. Може би… може би искаш да дойдеш?

Джейси тръсна глава.

— Не, трябва да остана…

— Върви, Джейс — каза тихо Лиам. — Само си вземи пейджъра. Ще ти се обадя, ако нещо се случи.

Тя се приближи към него.

— Не, татко…

Той я притегли към себе си, прегърна я силно и й прошепна:

— Върви, Джейс. Мисли за нещо друго известно време. Не можем да й помогнем така.

Тя се отдръпна. Той виждаше как се бори вътрешно — искаше да отиде, но искаше и да остане. Най-сетне тя се обърна към Марк.

— Добре, само за няколко минути.

Марк приближи, хвана Джейси за ръка и я изведе от стаята.

— Татко? — каза Брет, след като тя излезе. — Гладен съм.

— Господи, Бретстър, съжалявам. Хайде да си вървим у дома.

Брет отново сложи палец в устата си и се изправи. Изглеждаше дребен и жалък. Лиам за пръв път забеляза дрехите, с които синът му беше облечен. Карирана бархетна риза, жилетка от изкуствена кожа с тенекиена шерифска звезда, забодена на гърдите, джинси „Ранглер“, каубойски ботуши. Костюм. Къщата на духовете.

По дяволите.

Беше почти девет и четвърт. През последните няколко часа из целия град деца, облечени като космонавти, извънземни и принцеси слизаха от микробусите и се качваха обратно. Родителите им, уморени и с главоболие още преди да е започнало всичко, усилваха музиката — най-често рокендрол от младостта им — и караха към кварталите с отделни къщи в Ласт Бенд. В град, където най-близкият ти съсед често е на половин миля от теб, посещенията по къщите за празника на Вси светии трябваше да се планират старателно.

Лиам сведе поглед към сина си. В паметта му проблесна внезапен спомен — как Майк стои до късно през нощта, за да довърши гамашите за костюма.

— Искаш ли да отидем до къщите в Ейнджъл Глен?

Бузите на Брет хлътнаха, докато си смучеше палеца, после той бавно поклати глава.

Лиам го разбираше. Винаги мама беше организирала празника на Вси светни.

— Добре, момчето ми. Да си вървим.

Излязоха заедно в студената, свежа октомврийска вечер. Въздухът миришеше на гниещи листа и чернозем.

Влязоха в колата и потеглиха към дома. Гаражната врата се отвори и скърцането проби пашкула от тишина, който ги обвиваше.

Лиам хвана сина си за ръка и го поведе към къщи. Мълчанието им се прекъсваше от кратки разговори — Лиам не би могъл да каже за какво говореха. Включи лампите в къщата, всичките, докато цялата къща се потопи в измамната тържественост на ярката светлина.

Само да не беше толкова дяволски тихо.

Приготви вечеря за Брет.

Хайде, заеми се с това.

Телефонът иззвъня. Лиам измърмори нещо на Брет, препъна се, докато влизаше в кухнята, и вдигна телефона.

— Здрасти, Лиам. Каръл е. Току-що чух… наистина съжалявам…

Започна безкраен монолог.

Лиам се облегна безсилно на дървената стена. Слушаше, но не чуваше. Гледаше как Брет отиде в дневната и легна на дивана. Чу се изщракване от включването на телевизора. Килимените плъхове. Оглушително силно. Брет гледаше със сухи очи анимационното филмче, което харесваше най-малко. Миналата седмица беше казал за него, че е „за бебета“. Беше се свил на кълбо и си смучеше палеца.

Лиам затвори телефона. Една секунда по-късно осъзна, че Каръл още говореше, и си напомни да се извини.

Застана насред празната кухня, като се чудеше какво да приготви за вечеря на Брет. Отвори хладилника и се загледа объркан в струпаните кутии и буркани. Намери пластмасова кутия с останал сос за спагети, но нямаше представа колко е стар. Във фризера намери още дузина подобни кутии, всяка с дата и описание на съдържанието, но без указание за приготвяне.

Телефонът иззвъня отново. Този път беше Марион от клуба по езда. Той измърмори някакво заплетено обяснение, благодари й за молитвите и затвори.

Не беше изминал и пет крачки и телефонът отново иззвъня. Този път не му обърна внимание, отиде в дневната и коленичи до сина си.

— Какво ще кажеш да поръчаме пица?

Брет измъкна палец от устата си.

— Джери не прави доставки в деня на Вси светни. Спря, след като децата от семейство Монро направиха камиона му на индианско типи.

— О!

— И без друго менюто тази вечер е пиле по китайски. С мама снощи сложихме пилето в соса да се маринова.

— Пиле по китайски. — Пиле със зеленчуци. Колко ли сложно можеше да бъде? — Искаш ли да ми помогнеш да го приготвим?

— Ти не знаеш как.

— Мога да отворя корема на човек, да му махна апендикса и пак да го зашия. Сигурен съм, че мога да приготвя вечеря за едно малко момче.

Брет се намръщи.

— Май не ти трябва да знаеш всичко това, за да сготвиш пиле по китайски.

— Защо не седнеш на едно от онези високи столчета? Ще го направим заедно.

— Ама и аз не знам как.

— Ще го измислим. Ще бъде забавно. Хайде.

Той помогна на Брет да слезе от дивана и го последва в кухнята. Когато Брет се настани на столчето.

Лиам отиде до хладилника и извади найлоновите торбички със зеленчуците и маринованото пиле. След известно търсене откри дъска за рязане и голям нож.

Започна с гъбите.

— Мама не му слага гъби. Не ги обичам.

— О! — Лиам върна гъбите в торбичката и взе карфиола.

— Нее! — Брет сякаш започваше да се плаши. — Казах ти, че не знаеш как…

Лиам грабна броколите.

— Това става ли?

— Аха. Много, много дръвчета.

Лиам започна да го реже.

— По-дребно! — извика Брет.

Лиам не вдигаше поглед. Режеше броколите на малки парченца, макар че беше трудно.

— Трябва да сложиш масло в тигана.

Телефонът иззвъня. Лиам го вдигна с нежелание. Беше Шийла, приятелката на Майк от клуба по езда. Питаше дали не може да помогне с нещо.

Лиам намери електрическия тиган.

— Благодаря, Шийла — каза той по средата на думите й — Господи, не мога да повярвам — или нещо подобно и затвори. После включи тигана и наля в него една чаша олио.

— Това масло е много — каза намръщено Брет, докато телефонът отново звънеше. — Обичам го хрупкаво.

Лиам вдигна телефона — Мейбъл от програмата за спасяване на коне в беда — и повтори каквото беше казвал на всички. Когато Мейбъл каза за четвърти път „Съжалявам“, Лиам едва се сдържа да не закрещи. Наистина беше благодарен за обажданията, но те го караха да чувства, че всичко е болезнено истинско. А сега проклетото олио пръскаше и димеше…

— Тате…

Той затвори насред думите на Мейбъл.

— Съжалявам, Бретстър. Съжалявам.

Изсипа пилето и маринатата в маслото. Те се разплискаха навсякъде. Ситни капчици изгарящо масло полепнаха по бузите му.

Той се върна към броколите с ругатня.

Телефонът отново иззвъня и той се поряза. Кръвта пръсна по зеленчуците и кухненския плот.

— Тате, кървиш! — изпищя Брет.

Зъъън… Зъъън…

Бръъм… Включи се детекторът за дим. Лиам се пресегна да вземе телефона и събори тигана. Навсякъде се разпиляха мазни късчета пиле и горящо масло, кухнята се изпълни с дим.

Беше Мирна от „Ресторанта на Лу“, питаше дали може да помогне с нещо.

Когато остави слушалката, Лиам дишаше толкова бързо, че му се виеше свят. Видя Брет, който притискаше гръб към студения хладилник с треперещо телце, с палец в устата.

Лиам не знаеше дали да крещи, дали да плаче, или да избяга. Вместо това коленичи пред Брет. Алармата за дим още бръмчеше, от пръста му капеше кръв.

— Съжалявам, Бретстър. Всичко е наред.

— Мама не готви така.

— Знам.

— Ще си стоим гладни.

Лиам повдигна главата на Брет с две ръце и се взря в очите на сина си, сякаш можеше да го накара да се чувства сигурен само с усилие на волята.

— Няма да стоим гладни. Какво ще кажеш да отидем да вечеряме в града?

Брет вдигна очи към баща си.

— Ще отида да си сменя дрехите, може ли?

Лиам отново го прегърна. Само това можеше да направи, не се сещаше за друго.

Сега Брет плачеше, без да издаде и звук, и Лиам чувстваше как сърцето му се къса от мъчителната тишина на тези сълзи.

Глава 3

Джейси се върна по-рано, отколкото Лиам очакваше. Изглеждаше посърнала и уморена. Не каза нищо, само го целуна по бузата и се отправи към стаята си.

Когато беше напълно сигурен, че и двете деца са заспали, Лиам отиде в кабинета на Микаела. Отвори и включи осветлението.

Първото нещо, което го посрещна, беше ароматът й мек и свеж като току-що отминал дъжд. Върху бюрото бяха разпръснати безразборно натрупани книжа. Ако затвореше очи, можеше да си я представи седнала зад бюрото с чаша димящо кафе в ръката и поглед, прикован в екрана на компютъра, докато пишеше писмо след писмо в защита на животните, за които не се грижат добре.

Ако беше обикновен ден, щеше да го погледне с тъжно отпуснати ъгълчета на устата и изпълнени със състрадание красиви очи. „Има една кобила в Скайкомиш. Толкова е слаба, че не може да се изправи… Дали ще можем да приютим още една?“

Той отиде до бюрото и бутна купчината вестници, оставени на стола. Чу се „туп“, когато паднаха на дървения под. Той включи компютъра, влезе в Интернет и започна да търси „Наранявания на главата“.

Цял час чете за болките на други хора. Изписа почти цяло тефтерче с различни сведения — книги, специалисти, лечения — всичко, което би могло да има значение. Но накрая не знаеше повече, отколкото в началото — нямаше какво да направят, освен да чакат…

Изключи компютъра, без да си даде труда да затвори програмата, и излезе от стаята.

Слезе долу и си наля двойна доза текила — не беше го правил от „Мексиканската вечер“ в „Залата на Легиона“ преди две години. Изпи я на един дъх. Разочарован, че светът все още изглежда забележимо устойчив, той си наля още една текила и я изпи. Тази поне притъпи и забави мислите му и най-сетне напрежението, стегнало гърлото му, изчезна.

Отиде до големия панорамен прозорец, ограждащ като в рамка тъмното пасище по-надолу. Не можеше да види конете в такава тъмна нощ, но те бяха там. Дузина коне, които Микаела беше спасила — бяха събирани от западната половина на щата — от организации, отделни собственици или фалирали ферми. Пристигаха болни, недохранени и зле гледани, но Майк ги лекуваше един по един, после ги предаваше на добри стопани. Имаше толкова добро сърце. Това беше едно от нещата, които най-много харесваше у нея.

Но кога последно й го беше казвал? Не можеше да си спомни, това беше най-мъчително.

Не го биваше да казва думи. Показваше любовта си отново и отново, но знаеше, че думите също имат значение.

По дяволите, искаше да си спомни кога за последен път й беше казвал, че тя е неговото слънце и неговата луна, целият му свят.

Наля си още една текила и се тръшна на дивана.

Тя можеше да умре…

Не. Няма да остави ума си да се залута по този път. Майк може да се събуди скоро, всеки миг, после ще се смеят заедно на страховете му.

И все пак пътят го подмамваше, усещаше как отчаянието се носи като миризма от асфалта, чуваше страхът да шушне в дърветата край банкета.

Затвори очи, връщайки в паметта си всички спомени за нея, и когато отвори очи, тя беше там, до него, на дивана. Носеше мизерните скъсани стари джинси „Ливай“, които се беше зарекъл да изхвърли, и черен пуловер с лодка деколте, който щеше да стане на два пъти по-едра жена. Облягаше се назад и го гледаше.

Искаше да протегне ръка, да докосне мекотата на любимия й пуловер, да целуне пълната й долна устна, но знаеше, че тя всъщност не е там. Беше вътре в него, изпълваше го докрай.

— Как щеше да се смееш, ако ме беше видяла тази вечер в кухнята, скъпа.

Не можеше повече да крие мъката в себе си, не можеше да бъде силен. Облегна се назад и заплака.

— Тате? — Тънкото, нерешително гласче слизаше надолу по стълбите. — С кого говориш?

Майк изчезна.

— С никого не говоря.

Той избърса очите си и се изправи, олюлявайки се. Прекоси стаята и се изкачи по стълбите.

Брет стоеше на горната площадка. Вместо пижама носеше виолетова тениска с динозавър трицератопс, който светеше на тъмно, и бархетни шорти. Някъде в разхвърляния му скрин имаше няколко чифта пижами, но само Майк можеше да намери нещо в онази бъркотия.

— Не можах да заспя, тате.

Лиам вдигна Брет на ръце и го понесе към голямата спалня, после го зави в леглото, което изглеждаше толкова голямо без Майк. Легна, притиснат до сина си.

— Тя ме гледаше, тате.

Лиам го прегърна по-силно. Странно, миналата седмица Лиам мислеше, че Брет расте твърде бързо. Сега момчето в прегръдката му изглеждаше невероятно малко и от тази сутрин насам продължаваше да губи възрастта си. Трябваше да направи нещо по този въпрос… по-късно.

— Когато си видял мама, очите й са били отворени, така ли?

— Тя гледаше право към мен, но… я нямаше. Това не беше мама.

— Ударила се е много зле, затова не е могла да си затвори очите, а сега не може да ги отвори.

— Може ли утре да я видя?

Лиам си спомни как изглеждаше тя — лицето й беше подуто и посиняло, от едната й ноздра излизаше стомашна сонда, всички онези игли, забити във вените й, апаратите… Щеше да бъде ужасна гледка за едно дете.

Знаеше колко страшни са тези спомени — беше виждал баща си така. Не можеш да забравиш някои неща, щом веднъж си ги видял, и това може да остави грозно петно в паметта ти завинаги.

— Не, детето ми, не мисля, че може. Правилникът на болницата не разрешава деца да влизат в интензивното отделение. Можеш да я видиш… веднага щом я преместят в обикновено отделение.

— Така изглеждат мъртъвците във филмите — каза тихо Брет.

— Тя не е мъртва. Само… си почива за малко. Като Спящата красавица.

— Ти опита ли да я целунеш?

На Лиам му трябваше много време, за да отговори. Знаеше, че ще запомни този миг завинаги и че винаги ще чувства болката.

— Да, Брет, опитах се.

Лиам остана в леглото, докато Брет заспа, после внимателно се измъкна и слезе долу. Този път си направи чаша чай. Господ му беше свидетел, че текилата не свърши работа.

— Ти опита ли да я целунеш?

Лиам погледна към наклонения дървен таван.

— Чу ли това, скъпа? Той искаше да знае дали съм опитал да те целуна.

Телефонът иззвъня.

Той не обърна внимание. На четвъртото позвъняване се включи телефонният секретар. Лиам не беше подготвен да чуе мекия, гърлен глас на Майк. Стисна силно очи. „Свързахте се е дома на семейство Кембъл и със зимния офис на програмата за защита на коне в опасност на окръг У откъм. В момента няма…“

Когато съобщението се прекъсна с тихо щракване, се чу друг глас:

— Hola[1], доктор Лиам. Обажда се Роза. Връщам се…

Лиам грабна слушалката.

— Ало, Роза.

— Доктор Лиам. Ти ли си? Съжалявам, дето не се обадих по-рано, работих втора смяна, но…

— Майк претърпя злополука — каза бързо той, докато все още се владееше достатъчно, за да намери думите.

После пое дълбоко дъх и разказа всичко на тъща си.

Последва дълго мълчание.

— Утре ще съм при вас.

— Благодаря ти — каза той. До този момент не беше наясно колко много се нуждае от помощта й в тази ситуация. — Ще уредя самолетен билет.

— Не. Ще дойда по-бързо с колата. Тръгвам рано сутринта. Тя ще…

Преживее ли нощта.

— Надяваме се — отговори той на недовършения въпрос. — Сутринта трябва да е… добре. Благодаря, Роза.

— Доктор Лиам? — Отново мълчание, после тих глас. — Моли се за нея. Сега тя има нужда от Господ повече, отколкото от лекарства и апарати. Моли се за нея.

— Ще се моля, Роза. Всеки миг.

Затвори телефона и отиде в спалнята. Трябваше му цялата сила, която му беше останала, само за да прекрачи прага. По-рано беше носил Брет и детето беше като талисман. Сега Лиам се чувстваше наистина беззащитен и сам. Това беше мястото на Микаела, тази стая, тяхната. Веднъж я беше боядисала яркочервена, само за забавление, а сега имаше златни луни и звезди, щамповани върху гладките бели стени, и легло с драпиран балдахин от шифон. Тя казваше, че там се чувства като Кандис Берген във „Вятъра и Лъва“. За нещастие там той също се чувстваше като Кандис Берген, но какво от това? Тя обичаше стаята им и затова той всяка нощ лягаше в леглото и благодареше на Господ, че тя го иска там. Него, един обикновен мъж, чиято единствена претенция за изключителност беше силата на любовта му към една жена.

Роза Елена Луна пристъпи към малкия олтар в дневната си и старателно запали две молитвени свещи. Прозрачни светли петна засияха успокоително през грапавото червено стъкло.

Тя се отпусна на колене върху напукания линолеум на пода, сключи ръце, отправи поглед към статуетката на Дева Мария и започна да се моли. Първо „Отче наш“, но познатите думи не облекчиха болката, обхванала гърдите й. Сълзи замъглиха очите й, но не паднаха. Отдавна беше разбрала, че сълзите са само капчици влага и нямат лечебна сила.

Хвана се за крака на клатещата се масичка и се изправи с усилие. След дългата смяна в гостилницата коленете й изпукаха като царевичните зърна във фурната за пуканки.

За пръв път от много години насам искаше да се обади на Уилям Браунлоу. Погледна с копнеж към телефона на стената.

Разбира се, той нямаше да й помогне. Не беше го виждала от няколко години. Санвил беше малко градче, но дори и тук те се движеха по различни пътища. Той имаше скромна ябълкова градина — в никакъв случай не беше богат и влиятелен, но в сравнение с Роза можеше да мине за Кенеди. Макар че Микаела беше негова дъщеря, той никога не стана неин баща. Имаше си друго семейство — чисто и бяло като сняг. Беше споделял леглото на Роза петнайсет години, но всеки миг с него беше откраднат от съпругата му и от законните му деца.

Нямаше да се втурне да спасява незаконната си дъщеря.

Роза стоеше в тъмната всекидневна. Тук-там бледа лунна светлина се процеждаше през износените парцаливи пердета и осветяваше диванчето, купено на старо, пластмасовите маси, картините с религиозни сюжети по стените. Микаела и Лиам често се опитваха да накарат Роза да се премести от тази къща или да вземе пари от тях, за да я ремонтира, но тя винаги отказваше. Страхуваше се, че ако се премести, ще забрави грешките, които Господ й повеляваше да помни.

Всичко беше започнало тук, в тази къща, която тя не би трябвало да приема. На времето й даваше достатъчно сигурност — беше подарък от човек, който я обича. През онези дни все още вярваше, че той ще се разведе с жена си.

Светлината на свещите блестеше в капките кондензирана влага, които се стичаха по прозорците с твърде тънки стъкла.

Когато Микаела беше малка, харесваше тази влага. „Виж, мамо, вали вътре вкъщи.“

Сега Роза се чудеше дали Микаела някога се е сещала защо майка й никога не заставаше до нея край прозореца. Роза виждаше сълзи, не дъждовни капки, знаеше, че старата къща плаче от тъгата, която беше видяла.

Лоша любов.

Тя беше сърцето на тази къща, беше купила всеки гвоздей, беше платила повечето сметки. Беше примесена в боята. Лошата любов беше засадила живия плет и беше му помогнала да израсте високо, беше направила покритата с чакъл пътечка до входната врата, сложена там да скрие тази любов от всеки, който би я разпознал, беше втъкана в плата на завесите, които закриваха прозорците.

Винаги беше знаела, че ще плати за тези грехове. Никаква изповед нямаше да пречисти душата й, но това… никога не си беше представяла това.

— Моля те, Господи — изрече тя, — спаси mi hija[2]…

Отново тишина. Знаеше, че ако излезе навън, ще чуе шума на голата върба и той ще звучи като плач на старица.

С уморена въздишка тя влезе в малката спалня, извади от килера единствения си куфар и започна да си приготвя багажа.

[1] Hola — Здравей — исп. — Б.пр. ↑

[2] Дъщеря ми (исп.). — Б.пр. ↑

Глава 4

Телефонът до леглото иззвъня в шест часа на другата сутрин. Лиам сънуваше — беше хубав сън, в който той и Микаела седяха на люлеещата се пейка на верандата, заслушани в далечния смях на децата. За миг усети топлината на ръката й в своята… после видя момчето, което спеше тихо до него и всичко се върна изведнъж.

Сърцето му биеше като стара косачка. Протегна ръка към телефона.

Беше Сара, сестра от болницата. Микаела беше преживяла нощта.

Лиам се протегна полека над Брет и остави слушалката. Измъкна се от леглото, взе си душ. Чак когато излезе от банята, се сети, че беше забравил да използва сапун или шампоан. После отиде да събуди децата.

След час тримата пътуваха към болницата. Лиам настани децата в чакалнята и тръгна към интензивното отделение.

Приближи леглото на Микаела, като се надяваше — колко безсмислено — да я завари седнала, усмихната…

Стаята беше мъртвешки тиха — тя не беше помръдвала.

Изглеждаше по-зле. Дясната страна на лицето й беше толкова подута, че почти нямаше прилика с предишната Микаела. И двете очи бяха скрити зад подпухнали, посинели клепачи.

Прозрачна пластмасова тръбичка влизаше в лявата й ноздра, а устата й беше отворена. Тънка нишка сребриста слюнка се стичаше по посинялата буза и се разливаше в мокро сиво петно на възглавницата. Тънкото одеяло беше вдигнато високо на гърдите й, беше сдиплено старателно и подвито стегнато около тялото й. Лиам се помисли, че всичко това напомня за смърт.

Дойде екипът от специалисти. Те я прегледаха, направиха тестове и обсъдиха състоянието й. Лиам чакаше безмълвно до тях и гледаше как любимата му съпруга не реагира на нито един от тестовете.

Истината е, че не знаем защо не се събужда, Лиам.

Те бяха едни от най-добрите лекари в страната, а можеха да кажат само това. Не знаеха защо не се събужда.

Да чакаме и да се молим. Да се молим да живее още един ден, после още един. Да се молим да се събуди сама…

Дори и да не беше вярвал, че ще стане чудо в медицината, Лиам наистина се беше надявал. Дори хирургическа намеса щеше да е по-добре от това… нищо.

Когато Лиам отново погледна часовника си, беше единайсет часа. През сребриста пролука в завесата се виждаше ивица розова утринна светлина.

Беше време да каже… нещо на децата.

Той тръгна бавно към чакалнята.

Каква ирония. Като че човек можеше да седи в очакване единствено и само на това място. Знаеше, че отсега нататък всяка стая щеше да бъде чакалня. Щяха да носят очакването със себе си — той и децата. У дома щяха да виждат празнотата ясно като бял ден — свободен стол на масата за вечеря, празно място на дивана.

Позволи си един миг почивка, преди да свърне в нишата зад сестринската стая.

Мястото беше достатъчно голямо, тук можеха да се събират големи семейства в радост или скръб. Беше стерилно бяло, столовете бяха тапицирани с изкуствена кафява кожа, имаше пластмасови масички, имитиращи дърво, с разпръснати по тях списания и няколко внимателно подредени библии. Както във всички подобни стаи и тук тиктакането на стенния часовник сякаш се чуваше по-силно.

Джейси стоеше до прозореца с гръб към баща си. Изглеждаше, сякаш внимателно наблюдава паркинга, но той не беше сигурен дали вижда нещо друго, освен майка си — ранена и кървяща на покрития със слама оборски под.

Брет беше на златистия диван, телцето му беше свито като зародиш, стискаше силно очи. Един Господ знаеше какво вижда той. Днес пак си смучеше палеца.

На Лиам едва му стигаха силите да остане прав. Може би отсега нататък щеше да е все така — щеше да се справя „едва“.

— Здравейте, деца — каза най-после той. Гласът му беше толкова тих, че за миг се усъмни дали изобщо е продумвал.

Джейси се извърна рязко към него. Дългата й черна коса, обикновено поддържана до съвършенство с момичешко старание, се спускаше безредно край ръцете й. Тя носеше бархетни панталони от анцуг и плетен пуловер, твърде голям за нея. По бузите й се спускаха сребристи сълзи. Очите й бяха зачервени и подпухнали и в тях той видя мъчителния въпрос.

— Още е жива — каза той.

Джейси вдигна трепереща ръка към устата си. Виждаше се колко усилия полага да не заплаче пред братчето си.

— Слава Богу.

Лиам седна до Брет и го взе в скута си. Момченцето не помръдваше, сякаш беше спряло да диша.

— Седни, Джейс — каза Лиам.

Тя седна на стола до тях и хвана ръката му.

Брет се притисна по-силно и отвори очи. По розовите му бузи се стичаха сълзи.

— Днес може ли да я видим?

Лиам пое дълбоко дъх.

— Още не. Вчера ти казах, че си е ударила главата, но има… още нещо. Тя спи много дълбоко. Това се казва кома — така тялото се лекува само. Нали знаеш как спиш през цялото време, ако си настинал зле, и после оздравяваш. Това е същото.

Бледите устни на Джейси трепереха.

— Ще се събуди ли?

Лиам потръпна. Каквото и да кажеше, щеше да прозвучи като лъжа.

— Надяваме се да се събуди.

Погледна Джейси и видя как очите й го гледат с тъжно, отчаяно разбиране. Тя беше дете на лекар — знаеше, че не всички излизат от кома.

Господ да ми е на помощ. Лиам не можеше да каже нищо, за да й спести истината. Можеше да й предложи надежда, но нямаше рецепта, с която да я получи.

— Трябва да вярваме в нея, тя има нужда от това — каза той. — Трябва да запазим надеждата си силна и непокътната. Когато е готова, мама ще се събуди.

Брет избърса очите си.

— Излекувай я, тате.

— Докторите и сега правят всичко, което могат, Бретстър, но тя спи…

— Като Спящата красавица — каза Джейси на братлето си.

Брет се обля в сълзи.

— Спящата красавица е спала сто години!

Лиам притисна силно Брет в прегръдките си. Джейси се спусна към тях и ги прегърна и двамата. Когато Лиам почувства треперещото телце на Брет и топлите сълзи на дъщеря си, зарови лице в твърдата червена коса на сина си и започна да се моли.

На паркинга пред болницата имаше прекалено много коли. Странно, но това беше първата мисъл на Роза, докато влизаше в медицинския център „Иън Кембъл“ същия следобед. Отне й няколко минути да открие свободно място. Накрая спря между очукан „Форд“ пикап и стара „Импала“ и изключи двигателя.

Въздъхна дълбоко и пусна волана, като отделяше пръстите си един по един. Когато отпусна ръце, видя, че се е изпотила, макар парното да не работеше от години, а навън не можеше да е повече от пет градуса.

Тя погледа известно време мъничката статуетка на Дева Мария, прикрепена към бежовата пластмаса на таблото, после излезе от колата и тръгна към болницата.

Автоматичните врати се отвориха със свистене, блъсна я застоял въздух, напоен с горчивата, остра миризма на лекарства.

Стъпките й станаха несигурни. Тя притисна силно чантичката от изкуствена черна кожа към слабото си тяло и се съсредоточи върху пода под нозете си. Беше стар навик, от който тъй и не можа да се отърве. Когато беше притеснена, броеше всяка стъпка от мястото, където стоеше, до мястото, където искаше да стигне.

Спря на рецепцията и едва вдигна поглед, когато момичето я поздрави.

— Идвам при доктор Кембъл — каза Роза.

— Ще му се обадя — отвърна момичето. — Седнете, моля.

Роза кимна и се отдалечи. Вървеше с наведена глава и броеше стъпките обратно до сивите пластмасови столове. Точно четиринайсет.

Слушаше как името на зет й отеква по коридорите. След няколко минути го видя да идва към нея.

Беше висок, въпреки че през повечето време това не се забелязваше. Роза си спомняше няколко случая, когато се беше обръщала да заговори Лиам или да му подаде нещо, и се беше изненадвала колко е висок. Обикновено изглеждаше, сякаш не заема много място. Но имаше лъвско сърце. Роза не познаваше друг, който да обича така предано както зет й.

— Hola, доктор Лиам — каза тя, изправяйки се с усилие.

— Здравей, Роза.

Последва миг неловко мълчание. Тя чакаше той да каже нещо. Взря се в него и видя в зелените му очи раздираща тъга. Тя казваше всичко, което Роза искаше да знае.

— Жива ли е още? — Гласът й беше едва чут шепот.

Той кимна.

— О… слава Богу. Сега ще ме заведеш ли да я видя? — рече тя. Пръстите й нервно опипваха бронзовата закопчалка на чантата.

Лиам погледна встрани. Тъмнорусата му коса беше сплъстена и рошава, сякаш не беше я мил.

— Бих искал… — Гласът му, винаги тих и ясен, сега беше тънък като копринена нишка. Ледена тръпка се спусна по гърба й, когато чу дрезгавия шепот. — Бих искал да ти спестя това, Роза — довърши той и после се опита да се усмихне. Беше отчаян, безуспешен опит, който изплаши Роза повече от думите.

— Да вървим — едва успя да каже тя.

Нижеха се коридор след коридор. През целия път Роза вървеше с наведена глава и броеше всяка стъпка. Лиам, който вървеше до нея, беше като предпазен парапет, като направляваща релса по пътя.

Най-после Лиам спря пред затворена врата.

И тогава направи нещо учудващо — докосна рамото й. Беше кратко, успокоително докосване, но я изненада много. Не бяха толкова близки. Не си спомняше той да я е докосвал някога. Развълнува я силно желанието му да я успокои — самият той беше потопен в собствената си болка.

— Тя не изглежда добре, Роза. Искаш ли да влезеш сама?

Искаше да отговори „да“, мислеше, че отговори „да“, но се чу как казва „не“. Лиам кимна разбиращо и я последва в стаята.

Когато видя дъщеря си, Роза спря и си пое дъх с усилие.

— Dios mio[1].

Микаела лежеше на тясно легло — детско легло със сребриста предпазна решетка. Навсякъде край нея съскаха и бръмчаха апарати. Слава Богу, стаята беше полутъмна. Роза не знаеше дали ще може да понесе тази гледка под ярка флуоресцентна светлина.

Девет крачки. Толкова й трябваха, за да стигне до леглото на дъщеря си.

Красивото лице на Микаела беше издрано, посиняло и подуто, очите бяха скрити зад подпухнали тъмни клепачи.

Роза се наведе над предпазната решетка и докосна бузата на дъщеря си. Кожата беше опъната и твърда като прекалено надут балон. Тя остана дълго в мълчание.

— Малкото ми момиченце — каза най-после. — Виждала съм те и по-хубава, si[2]? Трябва да е било много лошо това падане.

Ръката й трепереше толкова силно, че Роза се страхуваше Микаела да не чуе тракането на решетката под пръстите й.

— Не знаем доколко чува… и дали изобщо чува — каза Лиам. — Не знаем… дали ще се събуди.

Роза вдигна поглед към него. Отначало думите му я жегнаха, но после разбра, че говори лекарят у него. Той не можеше да се промени, както не можеше да се промени и тя. Той беше човек на науката, вярваше в доказателства. Роза беше вярваща и дългият й труден живот я беше научил, че истината рядко се разкрива пред човешките очи.

— Спомняш ли си миналото лято, когато всички бяхте в Хавай?

— Разбира се — сви вежди той.

— Когато се върнахте, Джейси ми се обади. Карала е сърф, si!

— Да.

— Имала е инцидент. Дъската я ударила по главата и докато била под водата, не знаела къде е горе и къде е долу. — Забеляза как пръстите на Лиам стискат решетката на леглото, и разбра. — Не се страхувай, доктор Лиам. Микаела е като Джейси. Загубила се е някъде и не познава мястото. Ще има нужда от нас да й покажем пътя към дома. Имаме само гласовете си, спомените си. Трябва да ги използваме като… сигнални светлини, като фарове, за да й покажем пътя.

Погледът на Лиам се смекчи.

— Радвам се, че си тук, Роза.

— Si. Трудно е да се справиш сам с нещо такова.

Той трепна при думата сам и тя разбра какво си мисли — че без съпругата си ще бъде сам цял живот. Имаше деца, si, и ги обичаше, но имаше все пак една самота, която можеше да бъде излекувана само от любимия човек. Роза знаеше това много добре.

Знаеше и нещо за Лиам — беше го разбрала още първия път, когато го видя, бяха минали почти дванайсет години оттогава — той обичаше своята Микаела. Обичаше я до мозъка на костите си — с онази любов, за която всички жени мечтаят, но която толкова малко получават.

Роза не можеше да не се чуди дали Микаела знае това, дали разбира какъв късмет има или в някое тъмно, недостъпно кътче на сърцето й все още живеят неопитомените спомени от една стара, лоша любов.

Знаеше колко дълбоко са проникнали корените на тази любов в сърцето на дъщеря й, знаеше също, че понякога първата любов дава семена, които растат в диво безредие, докато не остане място за нищо друго и за никой друг.

Роза остана почти цял час с дъщеря си, после остави Лиам до леглото на Микаела и отиде да търси внуците си.

Джейси и Брет бяха в чакалнята, седнали прегърнати на дивана.

Трябваше й малко време, за да продума.

— Деца?

Джейси се изтръгна с вик от ръцете на брат си и се хвърли към Роза.

— Всичко ще се оправи, nica[3] — повтаряше Роза, докато прегръщаше внучката си.

Брет седеше мълчаливо на дивана и си смучеше палеца.

Роза се измъкна полека от прегръдката на Джейси и приближи към дивана. Коленичи пред Брет.

— Hola, малкият ми.

Зачервените очи на Брет изглеждаха огромни върху бледото му, набраздено от сълзи лице.

— Тя е мъртва, бабо.

— Жива е, Брет, и сега има нужда от нас. — Роза хвана бавно дясната ръка на Брет и започна да я дърпа полека, докато палецът се изплъзна от устата му. След това притисна ръцете му в своите и ги вдигна за молитва. — Тези ръце са ни дадени за молитва.

Джейси сложи ръце върху техните.

Роза наведе глава и започна да се моли.

— Отче наш, който си на небето…

Остави думите да изпълнят разкъсваното й от болка сърце. Това беше молитвата, която отправяше към Господ всеки ден от първото си причастие насам, вече над петдесет години.

Най-сетне Брет и Джейси присъединиха гласовете си към молитвата.

Сега къщата беше тиха. Преди не беше така в девет и половина вечерта, но сега беше тихо.

Джейси седеше в кабинета на Майк и търсеше в Интернет нещо, което й трябваше за домашното. Лиам се приближи зад нея.

— Как върви? — попита той, като стисна леко рамото й.

Тя вдигна поглед към него. Очите й все още бяха леко подпухнали, той знаеше, че и тя както всички у дома понякога се разплакваше неочаквано.

— Ами, добре.

— Може да преместим компютъра в дневната, ако…

— Не. Аз… добре ми е в нейния кабинет. Сякаш е тук. Понякога забравям и си мисля, че ще надникне и ще каже: „Стига толкова, детенце. Трябва ми компютърът.“ — Джейси опита да се усмихне. — По-добре е, отколкото тишината.

Лиам знаеше какво иска да каже.

— Добре, не стой до късно.

— Добре.

Той я остави в стаята, която пазеше присъствието на Майк като любим парфюм, и тръгна към стаята на Брет.

Почука на вратата на сина си. Чу се шум от влачене, после тихо: „Влез“.

Лиам отвори вратата. Стаята беше тъмна. Светеше само малка нощна лампа, която хвърляше лъч златиста светлина към леглото, а таванското прозорче в стръмно спускащия се покрив разкриваше обсипано със звезди небе и придаваше на стаята вид на космически кораб.

— Здрасти, детето ми.

— Здрасти, тате.

От тъмното долетя гласът на момченце, не на деветгодишно момче, направило първия си хоумрън миналата пролет. Това стресна Лиам и той спря.

Когато осъзна, че стои неподвижно, се засмя насила с блед, безизразен смях.

— Съжалявам. Май току-що настъпих Хан Соло.

— Краката му и бездруго ги нямаше. Джо Липски ги отхапа миналото лято.

Лиам се сви неудобно на тясното легло и махна кичур червена коса от очите на Брет.

— Нали знаеш, че винаги можеш да спиш при мен, ако искаш.

Брет кимна, но не каза нищо.

— Преди идваше в нашето легло, когато сънуваше лош сън. Пак можеш да идваш… даже само ако искаш да си при мен, без да сънуваш лош сън.

— Знам.

Така нямаше да стигне доникъде. За каквото и да ставаше дума, само Майк можеше да накара децата да се разприказват. Лиам не беше сигурен как се прави.

— Мама я няма.

Така беше. И на Брет леглото му изглеждаше огромно и празно, както и на Лиам.

— Аз съм тук, Брет, и знаеш ли какво?

— Какво?

— Тайна. Обещаваш ли да не казваш на никого?

Сините очи на Брет изглеждаха невероятно големи на малкото му личице.

— Обещавам.

— Понякога наистина ме е страх… особено нощем, когато съм сам. Страшно ще ми помогне, ако мога да се гушна до теб. Тъй че може да идваш винаги когато искаш, става ли?

Брет сложи глава на рамото на Лиам и се притисна в него.

Останаха дълго така. Звездите трепкаха и угасваха една по една. Лиам реши, че Брет е заспал, и се опита да стане, но в мига, в който се размърда, синът му каза:

— Не си отивай, тате.

Лиам се усмихна.

— Никъде няма да ходя.

Изви се надясно и измъкна тънка книжка с меки корици от задния джоб на джинсите си.

— Помислих си, че може да започна да ти чета всяка вечер, както правехме с ма… мама. Знам, че си голям и можеш да си четеш сам, но реших, че може да искаш. Може да ти помогне да заспиш.

— Няма да ми помогне.

— Донесох ти една от любимите книжки на мама. „Лъвът, вещицата и дрешникът“.

— Страшна ли е?

— Не. — Лиам седна, подпрял гръб на таблата на леглото и привлече Брет до себе си. Отвори на първа страница и започна да чете на глас. — Имало едно време четири деца, чиито имена били Питър, Сузан, Едмънд и Луси…

Думите нежно обвиха бащата и сина и ги пренесоха в един свят, където децата можеха да влязат в гардероб и да открият вълшебна страна.

Най-сетне Лиам стигна до края на главата и затвори книгата. Часовникът до леглото показваше десет и трийсет, доста след времето за лягане на Брет.

— Май е добре да спрем дотук тази вечер. Утре ще продължим нататък.

Брет го погледна.

— Ти вярваш ли във вълшебства, тате?

Лиам се усмихна.

— Всеки път, когато погледна теб, Джейси или мама, разбирам, че има вълшебства.

— Разкажи ми пак как съм се родил.

Беше добре позната история, отделните често повтаряни разкази бяха като пъстроцветните парченца на шарена завивка пачуърк, която можеше да ги стопли и в най-студената нощ.

— Тя плачеше — каза Лиам. — Плачеше и казваше, че си най-красивото, най-съвършеното бебе, което някога е виждала.

Брет се усмихна.

— А ти си казал, че съм изглеждал недопечен.

Лиам погали гладката, мека буза на сина си.

— Беше толкова мъничък…

— Но съм имал големи дробове и когато съм огладнял, съм се разплакал толкова силно, че прозорците задрънчали.

— И сестрите трябваше да си запушат ушите.

Истинската радост в усмивката на Брет стопли сърцето на Лиам.

— Тате, децата, които са тръгнали на онази… война. Връщат ли се?

Лиам не се учудваше, че Брет иска краят непременно да е щастлив.

— Да, връщат се. Понякога се губят, но рано или късно се връщат в истинския свят. Винаги.

— Нали ще ми почетеш още утре вечер? Обещаваш ли?

— Обещавам.

Наведе се и целуна Брет по челото. Това му напомни „мамината целувка“. Майк беше я измислила, когато Брет беше на три години. Вълшебна целувка, която прогонваше кошмарите.

— Искаш ли да опитаме с целувката на тате? И аз мога да правя някои вълшебства.

— Нее.

Лиам разбираше. Брет искаше да запази тази целувка за майка си. Ако я заменеше, щеше да бъде, все едно признава, че тя никога няма да се върне у дома.

Брет погледна нагоре. Сините му очи плуваха в сълзи.

— Непрекъснато си мисля за нея.

— Знам, миличък — каза Лиам и се притисна до Брет. — Знам.

За малко, може би за един удар на сърцето, светът стана сигурно място. Лиам вдъхна сладкия аромат от косата на момченцето си, усети как ръчичките леко се обвиват край врата му и това беше достатъчно. Рояци скъпи образи се върнаха, спомени, които беше събирал като съкровища през годините на живота им заедно. И в спомена за миналото намери сили да се моли за бъдещето.

[1] Dios mio — Боже мой — Б.пр. ↑

[2] Si — да (исп.). — Б.пр. ↑

[3] Малката (исп.). — Б.пр. ↑

Глава 5

Роза се настани в малката вила до къщата, подреди малкото си лични неща в облицованата с розови плочки баня и сложи в хладилника студения чай и един бял хляб. Нямаше нужда от нищо повече — тя смяташе да прекарва повечето време с децата на Микаела.

На другата сутрин, когато Лиам тръгна за болницата, Роза приготви топла закуска за децата и се опита да ги закара до училище.

— Не сега, бабо, моля те…

Нямаше сърце да им откаже. Съгласи се да прекарат още един ден в болницата, но след това, каза тя, трябва да отидат на училище. Чакалнята не беше място за деца, не и час след час, ден след ден.

Изминаха няколкото мили до медицинския център с колата, после Роза настани децата в чакалнята.

Забърза по оживения коридор с наведена глава, стиснала здраво чантичката си под мишница, като броеше триста и единайсетте крачки до стаята на Микаела в интензивното отделение.

Малката стая със спуснати завеси все още я плашеше — имаше толкова непознати шумове и апарати. Спря до леглото и загледа красивото си пострадало дете.

— Знам, че няма значение колко ще остареем, нито че и ти имаш свои деца, винаги ще си бъдеш малкото ми момиченце, si, mi hija?

Тя нежно погали бузата на Микаела, която не беше толкова подута. Кожата беше подпухнала и опъната, но Роза усети, че бузата е по-мека, отколкото вчера.

Тя взе четката за коса от масичката до леглото и започна да реши късата коса на Микаела.

— Днес ще ти измия косата, hija.

Тя се усмихна насила и продължи да говори…

— Още не мога да свикна косата ти да е къса, нищо че вече много години я носиш така. Като си затворя очите, още виждам моята nica с коса, която се разпилява като черно мастило по гърба й.

Мислите на Роза се върнаха в нерадостните дни, когато дъщеря й беше толкова нещастна, че сама си отряза косата с обикновена ножица. Микаела чакаше него. Чакаше и чакаше човека, който така и не се появи, и когато разбра, че той няма намерение да се върне, отряза прекрасната си коса. Онова, което той най-много харесваше у нея.

„Не можеш да се направиш грозна“ — това й каза Роза, когато видя какво е направила, но искаше да каже: „Той не заслужава да си разбиеш сърцето заради него.“. Не го каза на глас — беше последният човек на света, който да осъди любовта на една жена към мъж, който не си заслужава.

Мислеше, че Микаела ще го преживее и когато това стане един ден, отново ще си пусне дълга коса.

Но косата на Микаела беше все още момчешки къса.

— Не — каза Роза на глас. — Няма да мисля за него. Не си струваше мислите ни тогава, не си струва и думите ми сега. Вместо това ще си мисля за малкото ми момиченце. Ти беше толкова умна, хубава и забавна. Винаги ме караше да се смея.

Имаше толкова големи мечти. Помниш ли? Закачаше всички онези fotografías[1] по стените на спалнята си, снимки на далечни места. Мечтаеше да отидеш в Лондон и в Париж, и в Китай. Аз те питах: „Откъде вземаш тези големи мечти, Микита?“ Спомняш ли си какво ми отговаряше?

Тя погали нежно косата на дъщеря си.

— Казваше ми: „Трябва да имам големи мечти, мамо… Аз мечтая и за двете ни“. Сърцето ми се късаше, когато казваше така.

Ръката на Роза замря. Не можеше да не си спомни как огромните мечти на дъщеря й се бяха свили и изсъхнали под горещото калифорнийско слънце.

Бяха минали толкова години, толкова много, че не би трябвало да остане и следа, но следата я имаше.

— Сега аз съм тази с големите мечти, querida. Мечтая как ще се изправиш в това легло и ще отвориш очи… как ще се върнеш при нас.

Гласът й трепна, превърна се в дрезгав шепот.

— Сега имам мечта. Точно както винаги си искала. Сега нося мечтите си… и твоите също, Микита. Мечтая и за двете ни.

По-късно следобед Стивън извика Лиам и Роза в кабинета си.

— Добрата новина е, че тя е стабилизирана. Не е на командно дишане, диша сама. Нямаше нужда да правим трахеотомия. Храним я със система. Преместихме я от интензивното отделение — сега е в самостоятелна стая на втория етаж в западното крило.

Лиам почти не чуваше думите. Знаеше, че когато лекар започва с: „Добрата новина е“, винаги има адски много лошо след това.

Роза стоеше близо до вратата.

— Тя диша. Това значи живот, si?

Стивън кимна.

— Да. Проблемът е, че не знаем защо не се събужда. Тя е здрава, стабилна е. Мозъчната активност е добра. Според всички изследвания трябва да е в съзнание.

— Колко дълго може човек да спи така? — попита Роза.

Стивън се поколеба.

— Някои се събуждат след няколко дни, а някои… остават в кома години и никога не се събуждат. Бих искал да мога да ви кажа нещо повече.

— Благодаря, Стив.

Стивън не се усмихна.

— Тя е в двеста четирийсет и шест.

Лиам стана, приближи до Роза и я хвана внимателно за ръка.

— Да отидем да я видим.

Роза кимна. Двамата излязоха от кабинета на Стивън и тръгнаха към новата стая на Микаела.

Щом влязоха, Лиам отиде до прозореца, отвори го и се наведе навън в студения следобеден въздух. После се обърна, отиде до леглото на жена си и нежно докосна подутата буза.

— Зима е, скъпа. Ти заспа през есента, а вече е зима. Как може да стане така, само за три дни?

Той преглътна с усилие. Животът му бясно прелиташе пред него, безкрайна върволица от претоварени дни и празни, празни нощи. Календар от седмици без нея. Дни на благодарността, Коледи, Великденски дни.

Роза застана до него.

— Не трябва да губиш надежда, доктор Лиам. Тя ще е една от късметлиите, които се събуждат.

Лиам беше подарил на тъща си незнанието. Беше й казал, че е възможен лош изход, но така, че да звучи невероятно. Сега нямаше сили да увърта. Поражения на мозъка, парализа, дори кома до живот — това бяха възможностите. Знаеше, че утре сутрин ще бъде по-силен, ще може по-добре да се държи за несигурната си вяра. Такива бяха последните няколко дни — дълги периоди на надежда, прекъсвани от моменти на смразяващ, безмълвен страх.

Стоеше абсолютно неподвижен, като се мъчеше да не мисли какво ще е да чака Майк да се събуди — ден след ден, седмица след седмица. Той вдъхна дълбоко, за да се успокои, и издиша бавно.

— Никога няма да се предам, Роза. Но трябва да има нещо… за което да закрепя вярата си, а точно сега колегите не могат да ми кажат кой знае какво.

— Вярата в Бог ще ти бъде опора, доктор Лиам. Не се страхувай да се облегнеш на нея.

Той вдигна ръка.

— Не сега, Роза. Моля те…

— Ако не можеш да говориш с Бог, тогава поне говори на Микаела. Трябва да й напомняш, че животът й е тук. Сега от любовта зависи тя да се върне.

Лиам се обърна към Роза.

— Ами ако любовта ми не я върне, Роза?

— Ще я върне.

Лиам завиждаше на Роза за простата й вяра. Търсеше дълбоко в себе си подобна увереност, но намираше само страх.

Роза се втренчи в него.

— Сега тя има нужда от теб… повече отвсякога. Трябва да си светлината, която ще я води към дома. Само за това трябва да мислиш сега.

— Права си, Роза. — После повтори по-силно — Права си.

— И това, което й казваш, да е importante[2], si? Говори й за важни неща. — Тя приближи. Устата й трепереше, когато каза: — Аз спах през целия си живот, доктор Лиам. Не позволявай дъщеря ми да направи същото.

Брет успя да не се разкрещи до следобед, но сега усещаше как гневът се трупа в него. Отначало само мрънкаше, после откъсна главата на играчката от Междузвездни войни и хвърли чисто новото списание „Пийпъл“ в боклука.

Сякаш никой не го беше грижа, че Брет стоеше все сам в тази отвратителна стая. На Джейси приятелите дойдоха по обед — те имаха шофьорски книжки — и тя изобщо не се замисли, като остави братчето си само и отиде на кафе с „тайфата“. Даже баба и татко сякаш бяха забравили за него.

Единствените, които говореха с Брет, бяха сестрите, но пък всеки път, като го погледнеха, очите им сякаш казваха „Горкото“ и на него му идеше да повърне.

Брет се върна на дивана и се опита да се забавлява с рисуване, но не успя. В стомаха му се надигаше чувството, че му е лошо, и ставаше все по-силно и по-силно. Беше сигурен, че ще закрещи.

Вместо това хвана най-близкия молив — черен — и отиде до стената. Дори не се огледа да види дали е сам. Не му пукаше. Даже искаше някой да го види. С големи букви и без да вдига молива, той написа на грапавата стена „Мразя тази болница“. Когато свърши, се почувства по-добре. Обърна се и видя Сара, старшата сестра, да стои на вратата с куп комикси в ръце.

— О, Брет — каза тихо тя, като му хвърли онзи поглед — „Горкото“.

Той очакваше тя да каже още нещо, може би да се приближи и да му се развика, но тя само се обърна и се отдалечи. След няколко минути чу името на татко си по радиоуредбата на болницата.

Пусна молива на земята и се върна на дивана. Вдигна обезглавената фигурка и започна да си играе.

— Бретстър?

Гласът на татко.

Бузите на Брет пламтяха. Той се обърна бавно.

Татко стоеше пред него с кофа и гъба в ръце. Остави кофата и премина през стаята с големи крачки, после седна на ниската масичка пред Брет.

— Знам, тате. — Той се опитваше да не заплаче, но не можеше. Всеки път, когато си поемаше дъх, усещаше соления вкус на сълзите. — Съжалявам.

Татко избърса сълзите на Брет.

— Съжалявам, че те оставих сам, Бретстър. Трябваше да свърша толкова неща… Извинявай.

Брет си пое дълбок дъх с хълцане.

— Не биваше да драскам по стените, тате. Съжалявам.

Татко почти се усмихна.

— Знам, че искаш да видиш мама, малкият ми. Само че… тя не изглежда добре. Лицето й е много натъртено. Мислех си, че може да сънуваш лоши сънища.

Брет си спомни как изглеждаше мама с отворено око, втренчено в него, и потръпна. Избърса очите си и попита:

— Когато мъртвите са с отворени очи, могат ли да те видят, тате?

— Тя не е мъртва, Брет. Кълна ти се. — Той въздъхна тежко. — Искаш ли да я видиш?

— Правилникът няма да ми разреши.

— Може да нарушим правилата. Ако искаш.

Брет подсмръкна и изтри носа си с ръка. Онази картина с мама отново проблесна в ума му и когато я видя, сърцето му подскочи, „туп-туп“.

— Не — каза тихо той. — Не искам да я видя.

Татко го придърпа в прегръдката си и Брет усети как бавно, бавно се отпуска. Чувстваше се толкова добре в прегръдката, почти в безопасност. Притисна се към татко си и остана така дълго, дълго.

Най-после татко каза:

— Е, приятелче, май е най-добре да започнеш да чистиш тази стена. Мисля, че не е правилно да караме санитарите да го правят.

Брет бързо се отдръпна. С несигурни крачки отиде до кофата. Вдигна я, а сапунената вода се плисна през ръба и намокри крачолите му. Хвана металната дръжка с две ръце, занесе кофата до стената и я остави на пода. Натопи гъбата във водата, изцеди я почти до сухо и започна да чисти бъркотията, която беше направил.

Не беше минала и минута и татко беше до него, приведен ниско. Той грабна втора гъба, топна я във водата и я изцеди.

Татко се усмихваше точно срещу очите на Брет.

— Мисля, че това е един вид семейна бъркотия, така ли е?

Вечерта Роза отведе децата вкъщи. Лиам знаеше, че би трябвало да тръгне с тях, но не можеше да остави Микаела. Беше толкова просто.

Той се взираше в съпругата си. Сега тя лежеше на една страна — сестрите я бяха обърнали.

— Наех Джуди Монк да се грижи за конете ти — каза й той. — Всички са много добре. Дори онази грамадната кобила, как й беше името, Благовонно секирче? Изгризала е най-горната дъска на оградата, но иначе е добре. А пък ветеринарят каза, че коликите на Скоти са преминали напълно.

Той се пресегна за кутията, която беше донесъл от дома.

— Донесох ти някои неща. — Взе кутията от стола и я донесе на масата до леглото. Извади завързана с панделка торбичка, пълна с ароматизирани розови листенца. — Миртъл от дрогерията ми каза, че тези са ти любимите.

Той изсипа разноцветните листенца в малка стъклена купичка. Разнесе се мек аромат на ванилия. После извади няколко семейни снимки и ги нареди една до друга върху перваза на прозореца — за всеки случай, ако се събудеше, докато никой от тях не е при нея.

Върху друга маса нагласи магнетофон и сложи касета — „Луда по теб“ на Мадона, да й напомня за старите дни. Последното нещо беше един пуловер на Брет, който отдавна му беше станал малък. Лиам го приглади върху раменете й, уви я с малките ръкавчета от шотландска вълна и ги подпъхна под нея. Ако нещо можеше да достигне до нея, това беше незабравимият аромат на малкото й момченце. В тихата стая на пръсти се промъкнаха спомени. Той си спомни как беше видял Микаела за пръв път. Беше тук, в същата тази болница. Беше си дошъл за погребението на майка си и беше заварил баща си — великия Пън Кембъл — страдащ от Алцхаймер. Бавно и методично болестта беше изтрила всичко величествено от личността на Пън.

Когато започна неизбежното пропадане към смъртта, преместиха Иън в медицинския център, който носеше неговото име.

Тогава Лиам срещна Микаела. Тя беше млада — само на двайсет и пет — и най-красивата жена, която някога беше виждал.

— Знаеш ли как копнеех да поговоря с теб? — каза тихо той, като се наведе към нея. — Ти седеше до леглото на татко. Помниш ли този ден? Аз не казах нищо. Стоях на вратата и те слушах как говориш на баща ми.

Той седна на стола до леглото и взе лявата й ръка в своята, като обгърна пръстите й.

— Още си спомням как ме погледна за пръв път. Беше ме виждала, разбира се, но не беше ме забелязвала, докато не ти казах, че той ми е баща.

Беше пролет… помниш ли? Ти беше отворила прозореца и му беше донесла малка азалия, цялата отрупана с розови цветове. Веднага забелязах колко си тъжна. Толкова ясно ли е личала тъгата ти? Чудно ми е, като си помисля сега. Тогава си мислех, че я забелязвам, защото съм особен, сякаш бяхме войници, участвали в една и съща война. Ранените, които могат да вървят сами. Можех да си мисля само как ли ще се чувствам, ако те накарам да се усмихнеш. Помниш ли какво ми каза? „Говориш ли му?“, попита ме ти. Толкова се смутих. „Всъщност никой вече не говори с баща ми“, казах аз.

А ти каза: „Тогава ти трябва да му говориш. Няма значение какво казваш, важното е, че си тук. Той трябва да знае, че те е грижа.“

„Грижа“. Беше толкова малка дума. Като „любов“ или „омраза“. Толкова много беше събрано в тези пет букви. До този миг нито Лиам, нито баща му не бяха прекарали много време в грижа един за друг.

— Ти ми го върна, знаеш ли? Не го познавах, докато беше силен и смел и засенчваше всичко край себе си, но когато остаря, смали се и започна да се страхува, той най-сетне стана мой баща. Ти ме научи да му говоря и в тези последни седмици имаше моменти, в които ме виждаше, моменти, в които знаеше кой съм и защо съм там. В деня, преди да умре, хвана ръката ми и ми каза, че ме обича за пръв и единствен път през живота ми. Ти ми даде това, Микаела, а аз не си спомням дали изобщо ти благодарих.

Той стана и се надвеси над предпазната решетка. Пусна полека ръката й и погали подутата буза.

— Обичам те, Майк, с цялото си сърце, с цялата си душа. Ще бъда тук и ще те чакам през живота, който ни остава. Децата и аз… Върни се при нас, скъпа.

Гласът му се прекъсна. Той постоя така, после я целуна по челото, шептейки: „Завинаги“, като докосваше кожата й с устни.

После отново седна на стола и хвана ръката й.

[1] Снимки (исп.). — Б.пр. ↑

[2] Важно. — (исп.). — Б.пр. ↑

Част 2

Звездите още пращат светлина на пътници, залутани в нощта.

Уилям Картрайт

Глава 6

Вече четвърта седмица Микаела беше потопена в мрак.

До края на първата седмица Лиам и децата бяха разбрали старата като света истина — животът продължаваше. Не можеха да спрат света, колкото и да искаха. Ден след ден обичайният живот навлизаше в безплодния кръг на тъгата им, предявявайки правата си, подтиквайки ги към действие. Беше удивително как слънцето все още изгряваше в един свят без Микаела, после часове по-късно залязваше. Денят на благодарността дойде и си отиде, а през последната седмица на ноември падна първият сняг.

Лиам научи, че може да ти се струва, че се движиш напред, докато всъщност стоиш на едно място. Тъй като комата продължаваше, той нямаше избор. Децата се върнаха на училище, Роза изплете достатъчно пуловери и одеяла за всички в града. Лиам нае хора да се грижат за конете, плащаше сметките. Постепенно започна отново да приема пациенти. Отначало само по няколко, но сега беше на половин работен ден. Излизаше от кабинета си в два часа всеки следобед и седеше до леглото на Микаела до вечерта. В някои от дните Джейси се отбиваше, в някои — не. Брет още не беше събрал кураж да посети майка си, но Лиам знаеше, че ще го направи.

Пациентите на Лиам заемаха вниманието му по няколко часа на ден и той им беше благодарен за това, защото, когато не работеше, той чакаше, гледайки как красивата му любима съпруга лежи в легло, в което някой друг беше лежал преди месец и в което някой друг щеше да лежи после.

Той стоеше до прозореца на кабинета си. Снегът започваше да се трупа по дъсчената ограда на съседката, госпожа Петерсон.

След няколко часа щеше да удари последният звънец в основното училище, децата щяха да започнат да се събират на хълма Търнагейн, влачейки шейни и вътрешни гуми по покритите с гладка снежна пелена улици, а после щяха да полетят шеметно в спиращо дъха спускане надолу към брега на жабешкото езерце на господин Робин.

Лиам знаеше, че утре сутринта същите тези деца ще се събудят рано и ще се втурнат към прозорците на стаите си с надеждата да видят дворовете побелели. Родителите щяха да гледат сутрешните новини до крещящите си деца и щяха да се молят безгласно автобусите да пътуват. Но молитвите им щяха да бъдат удавени от по-младите, по-ентусиазирани гласове и училището щеше да бъде отменено. По обед госпожа Саймън щеше да започне да вари тенджери с мляко на печките си в пекарната и щеше да предлага безплатно горещ шоколад на всеки, осмелил се да стигне до нейния ъгъл, а пожарникарите щяха да изливат вода на разширението в края на улица „Саскуоч“, за да направят най-хубавата пързалка за кънки в щата.

За миг Лиам забрави в какво се беше превърнал животът му. Заля го вълна от желание да вдигне телефона и да й се обади: „Хей, Майк, бързо ела, вали сняг“, но се спря точно навреме.

Тя обичаше снега, неговата Микаела, обичаше свежия, чист дъх на снежинките и малките капчици ледена вода, които оставаха по лицето й, когато влезеше вътре. Тя обичаше ръкавици с украса от пухкава изкуствена кожа и качулки, подплатени с черна ангорска кожа, които превръщаха всяка обикновена домакиня в Грейс Кели. Обичаше да гледа как децата й хапват супа на кухненската маса, докато снегът се топи по бретоните им и се стича по зачервените им бузи.

Той дръпна пердето, върна се на бюрото си, седна и подреди последните картони в спретната купчинка. Знаеше, че след няколко минути сестрата му, Каръл Одълман, ще влезе да му каже колко е часът. Като че той не знаеше, като че не беше чакал и не беше се страхувал цял ден точно от тази минута.

Почукване на вратата.

— Докторе? — Каръл бутна открехнатата врата и влезе в малката притъмняла стая. — Един часът е. Мариан беше последната ви пациентка. За днес записахме малко пациенти, защото… — тя погледна встрани. — Е, знаете защо.

Той се усмихна уморено, знаеше, че тя вижда умората на лицето му, и искаше да не е така.

— Мидж се отби към обед. Остави лазаня и салата на масата в кухнята.

Това беше още едно от нещата, които Лиам беше научил — хората не знаеха с какво друго да помогнат и готвеха. Градът се беше съюзил да помогне на Кембълови да се справят с ужасното положение и щеше да остане в готовност дълго. Лиам беше благодарен за помощта, но понякога, докато нощем пишеше благодарствени писма, болката беше толкова дълбока и силна, че трябваше да оставя писалката. Всеки поднос с печено или купа със салата напомняше на всички им, че Микаела не е у дома… че не може да върши нещата, които вършеше някога.

— Благодаря, Каръл.

Той бутна стола назад, стана и се пресегна да откачи пухената шуба от закачалката на стената. Изхлузи престилката, сложи я внимателно на гърба на стола и последва Каръл извън кабинета през празната чакалня. На вратата я потупа по рамото и излезе на студа.

Докато караше към болницата, мина край ръчно издялания и боядисан знак, на който пишеше: ДОВИЖДАНЕ ОТ ЛАСТ БЕНД, ДОМ НА „ГРИЗЛИТАТА“ — ЩАТСКИ ШАМПИОНИ ПО ФУТБОЛ ЗА 1982. Над шосето беше закачен плакат с реклама на Дните ни ледниците, ежегодния зимен празник.

Скоро… не забравяйте.

Той влезе в паркинга. Днес медицинският център беше необичайно тих. Снегът покриваше всичко, превръщайки колите в бели гърбици. Паркира на своето място и се пресегна под седалката за двете неща, които беше донесъл — албум със снимки и малка опакована кутийка. Без да взема шубата си, той вдигна яката на бархетната си риза и се отправи към болницата.

Автоматичните врати на центъра изсвистяха и се отвориха. Вътре няколко доброволци окачваха първите коледни украси.

Спря се на прага, после се насили да влезе в стерилната атмосфера, която преди беше приветлива като собствената му всекидневна, но сега навяваше отчаяние още с първата крачка.

Кимаше за поздрав на познатите лица, но не спря, нито забави ход. Твърде много от лекарите и сестрите избягваха да срещнат очите на Лиам.

Те вече не вярваха, че Микаела ще се събуди… или ако се събудеше, шепнеха си те късно вечер през някоя учудващо спокойна смяна, може би нямаше повече да бъде Микаела. В най-добрия случай си представяха бледо подобие на това, което е била, в най-лошия… никой не искаше да мисли за най-лошия изход.

Той отмина сестринската стая и махна бързешком на Сара, старшата сестра. Тя му се усмихна в отговор и той видя надеждата си отразена в очите й. Раздърпана, изтъркана по ръбовете, тя все пак беше там.

Спря пред затворената врата на Микаелината стая, за да събере сили, после завъртя бравата и влезе. Завесите бяха спуснати — колкото и пъти да ги вдигаше при посещенията си, щом се върнеше, винаги ги намираше спуснати. Мина край леглото и дръпна синята тъкан.

Най-после погледна жена си. Както винаги, първият поглед беше труден, караше го да диша тежко и едновременно с това спираше дъха му. Тя лежеше мъртвешки неподвижна на леглото с метална решетка. Кичур от косата й падаше над едното око и прилепваше към устната й. Гърдите й се повдигаха и се отпускаха с измамна ритмичност — тя дишаше. Единственият признак на живот. Видя, че косата й е била наскоро измита — все още беше влажна. Сестрите се грижеха изключително добре за Микаела, някога тя беше една от тях. Дори бяха сменили обикновената болнична нощница с друга — мека, тънка, шита на ръка.

Той се настани на стола до леглото. Твърдата пластмаса с неприятен цвят на повръщано през последните седмици се беше оформила по извивките на тялото му и сега беше почти удобна.

— Здрасти, Майк — каза той, изсипвайки нови листенца в купичката до леглото й. Този път с аромат на ром, да й напомни, че времето минава. Да знае, че наближава Коледа.

Стъпка по стъпка той изпълни ежедневния си ритуал — листенцата, внимателното поставяне на една от детските ризи на гърдите на Микаела, музиката, която се носеше тихо от касетофона в ъгъла. „Най-големите хитове на Ийгълс“ — да й напомни за гимназията. „Призракът на операта“ — да й напомни как ходиха до Ванкувър да гледат представлението. Дори музиката от „Роки Хорър“… просто за да се усмихне. Правеше всичко, за което можеше да се сети, че ще държи сетивата й будни и ще й напомня, че животът още беше тук, че те още бяха тук, нейното любещо семейство, и я чакаха да отвори очи и да се върне отново при тях.

В ъгъла малко електрическо езерце, което беше сложил върху дървен сандък, изпълваше стаята с музиката на ромолящ водопад.

— Хей, Майк…

Той хвана стъпалото й и започна да го масажира леко, както му бяха показали физиотерапевтите. След като свърши с всички упражнения на двата крака, глезените и десетте пръста, той взе шишенце скъп ароматизиран лосион за тяло и го втри в прасците й.

След това се зае с лявата ръка, започвайки от палеца. Внимателно, точно движение, сгъване… разгъване… сгъване… разгъване…

Движенията се съпровождаха от музиката на гласа му.

— Днес беше спокоен ден — каза той с нисък, гърлен глас, изглежда, можеше да говори само така, когато беше край нея. — Джими МакКракен пак идва, този път си беше пъхнал стъклено топче в носа, а старата госпожа Якобсен отново имаше мигрена. Всъщност, разбира се, искаше само да поговори. Самотна е, откакто Роби и Джанин се преместиха в Шелан. Но ми донесе от чудесния си ромов кейк с боровинки. Помниш ли колко бързо разпродаваше този кейк на училищните благотворителни базари на сладкиши?

В другия край на стаята касетофонът изщрака и смени касетата. Този път беше Барбара Стрейзънд, която пееше за хората, които се нуждаят от хора.

Той стисна ръката на Майк.

— Помниш ли как танцувахме на тази песен? Беше в Голямата зала на петнайсетата годишнина от сватбата на семейство Майнърс и свиреше онази местна група. Помниш ли колко лошо певецът произнасяше думите и как пееше за хора, които искат да намерят други хора? Смяхме се до сълзи, а ти каза, че ако той пак каже тази дума, ти ще се напишкаш в гащите?

Беше толкова красива тази вечер в джинсовата си пола и блузата в стил уестърн. Мисля, че всеки мъж там искаше ти да си с него. В края на песента те целунах толкова дълго, че ти ме шляпна по гърба и каза: „За Бога, Лий, да не сме деца…“, но усетих как трепериш… и за миг наистина бяхме деца.

Така Лиам прекарваше вечерите си сега. Той изливаше сърцето и душата си в тихия поток от думи, който се вливаше в нея. Сякаш тя беше умиращо цвете, на което му трябва само глътка вода, за да си върне силата и отново да се устреми към слънцето. Той говореше, говореше и говореше, като през цялото време отчаяно търсеше някакво движение, примигване на окото или потрепване на ръката, което да му покаже, че топлината на гласа му е достигнала студения мрак на нейния свят.

— Хей, Майк, обзалагам се, че не си забравила годишнината ни. Посегна към албума със снимки, който лежеше на масичката край леглото, но в последния момент отдръпна ръка.

Бяха снимки от последната Коледа в Швайцер. Майк беше избирала внимателно всяка една, за да представи ваканцията им.

Беше глупаво да си мисли, че ще може да го отвори и да разгледа снимките една след друга. Сега виждаше какво всъщност представлява албумът — рана, която, щом се отвори веднъж, само ще се влошава и ще боли все по-силно. Погледна към тънката плоска кутийка до албума.

Беше опакована вече почти два месеца и беше скрита дълбоко в чекмеджето с картоните на пациенти в кабинета му. Беше дяволски развълнуван в деня, когато реши какво ще й подари за десетата им годишнина. Той и Каръл бяха записали пациенти само за половин ден, тъй че Лиам щеше да прекара този специален ден само със съпругата си.

— Взех билети за „Конкорда“, Майк. Париж…

За Нова година. Гласът му пресекна. От години говореха за Париж, мечтаеха за Нова година в „Риц“. Защо се забави толкова с тези билети? Не ставаше дума за пари, дори не и за време. Много от приятелите им бяха предлагали да гледат децата две седмици през зимната ваканция. Беше… животът. Клубът по езда и конните тренировки на Майк, волейболът, ските и цигулковите концерти на Джейси, „Малката лига“ и хокеят на Брет, пациентите на Лиам.

Просто живот. Безгрижно и весело бяха хвърляли въдицата с мечти — отново и отново, но бяха хващали само изгубени шансове и пропуснати възможности. Защо не бяха разбрали колко скъпоценен е всеки миг? Защо не бяха видели, че едно падане от обикновен кротък кон може да им отнеме бъдещето?

Той се изправи, хвана решетката на леглото и я смъкна. Тя задрънча и изскърца, докато се смъкваше, после щракна в долно положение. Той бавно легна до нея. Подпъхна едната си ръка под главата й, придърпа я към себе си, като внимаваше да не извади иглите на системите. Тялото й беше отпуснато и изглеждаше крехко, въпреки че беше отслабнала само с около един килограм.

Той хвана безжизнената й ръка и леко я стисна, за да разбере, че той е при нея.

— Помогни ми, Майк. Стисни ръката ми, мигни. Направи нещо. Покажи ми как да достигна до теб…

Остана така почти час. Когато отново се опита да говори, не можа да произнесе нищо, освен накъсания, хриплив стон, запечатал името й.

— Тате?

За миг Лиам помисли, че съпругата му е проговорила, но ръката й беше отпусната като на мъртвец, а очите й бяха плътно затворени. Обърна се бавно и видя Джейси, която стоеше на вратата. Носеше торта.

— Здравей, скъпа.

Той се измъкна неловко от леглото и се отпусна тежко на стола.

Тя се приближи. Дългата черна коса се спускаше леко над широката бархетна риза, скрила гъвкавото й шестнайсетгодишно тяло. Лицето й беше бяло от зимния студ, а бледата розовина на бузите й изчезна бързо при вида на майка й.

— Днес е десетата ви годишнина. Вие с мама винаги правехте голям празник…

Думите й замряха и той видя, че тя търси подкрепа от него.

Беше трудно, но той кимна и се усмихна.

— Права си. Тя би искала да празнуваме.

Джейси остави тортата на масичката до леглото. Беше кръгло, двупластово произведение с глазура от розов крем. Сузан Саймън от „Пекарната на Лейзи Сузан“ им правеше същата всяка година, само че тази година вместо обичайното „Честита годишнина, Майк и Лиам“, отгоре нямаше нищо. Лиам се зачуди колко ли дълго се беше опитвала Сузи да измисли нещо празнично и обнадеждаващо, преди да се откаже от надписа.

Джейси се приближи и се наведе над леглото.

— Честита годишнина, мамо. — Протегна треперещата си ръка и махна кичур коса от лицето на Микаела. — Можеш ли да повярваш, че минаха вече десет години, откак се омъжи за Лиам?

Тя се обърна, усмихна му се и в този миг отново беше шестгодишна, първолаче с паднало предно зъбче, което си е навехнало пръста, падайки от дървото, където е играло гимнастика. Той до болка искаше да я накара да се почувства по-добре, но никакви цветни бинтове или детски шеги нямаше да я накарат да се усмихне сега.

— Как е тя днес?

— Все така.

Джейси бързо плъзна пръст по ръба на тортата и вдигна ръка с топчица от розовата глазура. Поднесе я под носа на Микаела.

— Усещаш ли как мирише тортата, мамо? Това е най-хубавият ванилов крем на Сузи, глазурата е с истински ром „Гранд Маринър“, точно както ти я харесваше… харесваш.

Лекото трепване на гласа й беше повече, отколкото Лиам можеше да понесе.

— Ела, вземи си стол. Как мина днес в училище?

Джейси вдигна кичур от дългата си коса зад ухото.

— Добре. Бях първа на контролното по математика.

— Разбира се.

Тя го погледна, после се извърна. Той забеляза как бързо и нервно прехапва долната си устна — навик, който беше наследила от майка си.

— Какво има, Джейс?

Измина минута, преди тя да отговори.

— Зимният бал наближава. Марк ме попита дали мога да отида.

— Знаеш, че всичко е наред. Каквото и да решиш да направиш, ще бъде добре.

— Знам, но…

Той се обърна към нея.

— Какво „но“?

Тя избягваше да срещне погледа му.

— С мама говорихме много за този бал. Щяхме да ходим в Белингъм за рокля. Тя… — Гласът й изтъня от вълнение и се превърна в шепот. — Тя каза, че никога не е ходила на първи бал и че иска аз да бъда като принцеса.

Лиам не можеше да си представи, че красивата му жена ще стои вкъщи в нощта на първия бал. Как така той не знаеше това за нея? Това беше още една от многото тайни на жена му.

— Хайде сега, Джейс. Щеше да й се скъса сърцето, ако знаеше, че не си отишла.

— Няма да е честно, тате. — Тя погледна настрани, после добави много тихо: — Ако се събуди.

Лиам искаше поне веднъж да прегърне Джейси и да каже: „И аз се страхувам. Какво ще стане, ако това е краят… или ако се събуди и не ни познае… или ако никога не се събуди?“ Но това си бяха негови страхове. И той трябваше да запази светлината на надеждата за семейството си.

— Джейси, мама ще се събуди. Трябва да продължаваме да вярваме. Тя има нужда ние да вярваме. Сега не е време да си губим ума заради нея. Ние сме семейство от бойци и не бягаме от битките. Нали?

— Става… все по-трудно.

— Нямаше да му казват изпитание на вярата, ако беше лесно.

Тя го погледна.

— Чух те снощи. Говорехте с баба за мама. Ти каза, че никой не знае защо не се събужда. Когато баба излезе, те видях да отиваш до пианото. Щях да ти кажа нещо, но тогава те чух да плачеш.

— О!

Той се отпусна в стола. Нямаше смисъл да я лъже. Беше тежка нощ, от онези, в които му се струваше, че бронята му е направена от целофан. Споменът за годишнината им го беше довършил. Беше седнал до елегантния роял „Стайнуей“ във всекидневната с изгарящото до болка желание да свири отново, да си върне музиката, която някога живееше в него. От инцидента насам обаче се чувстваше празен, музиката, която го беше подкрепяла толкова дълго, просто беше изчезнала. Въпреки че не беше казвал за това на Джейси, тя знаеше — може би беше го забелязала дори преди него. Къщата, която преди беше пълна с Бах, Бетовен и Моцарт, напоследък беше тиха като болнична стая.

Музиката винаги му беше носила облекчение. В Бронкс, където се чувстваше така, сякаш губи душата си, беше свирил гневна, тежка музика, която крещеше, че светът е несправедлив, а в мрачните дни, когато баща му се превръщаше в непознат, беше свирил тихи, тъжни мелодии, които му напомняха за сладостта на живота, за съвършенството на дадените обещания. Но сега, когато най-много се нуждаеше от тази утеха, в него имаше само болезнена празнота.

Каза на Джейси единствената истина, която можа.

— Понякога ме настига и ме хваща толкова силно, че забравям да дишам. Сякаш… пропадам през дъските в пода на страха си, но винаги се приземявам тук, до леглото й, държа ръката й и я обичам.

Джейси го погледна с тъга, която щеше да е невъзможна само допреди няколко кратки седмици.

— Искам да й кажа, че съжалявам за всички случаи, когато тя изглеждаше тъжна, а аз не обръщах внимание.

— Тя обича теб и Брет от все сърце и душа, Джейси. Знаеш го. И когато се събуди, ще иска да види снимките от този бал. Ако не отидеш, ще ядем макарони и сирене от закусвалнята месеци наред. Никой не може да се сърди като майка ти. — Той се усмихна нежно. — Хайде, може да не знам много за пазаруването на момичешки дрехи в Белингъм, но знам за стилните рокли, защото Майк има купища от тях. Помниш ли роклята, която майка ти носеше на бала на полицията миналата година? Тя ходи чак в Сиатъл за тази рокля, която, честно казано, струваше повече от първата ми кола. Ще изглеждаш чудесно в нея.

— Онази от Ричард Тайлър. Съвсем я бях забравила.

— Тя я носеше с онази красива блестяща шнола в косата си. Можеш и ти да направиш така. Баба ще ти помогне, а може да ти помогне и Гертруд от салона за красота. Знам, че не ме бива в това колкото майка ти, но…

Джейси го прегърна.

— Тя не би се справила по-добре, татко. Честно.

Той се обърна към съпругата си и се усмихна насила.

— Виждаш ли какво става, Майк? Караш ме да давам модни съвети на шестнайсетгодишната ни дъщеря. По дяволите, последния път, когато купувах дрехи за себе си, на мода бяха полите във форма на камбана.

— Тате, те пак са модерни.

— Виждаш ли? Ако не се събудиш скоро, скъпа, ще трябва да й разреша онзи пиърсинг на веждата, за който моли от толкова време.

Седяха заедно, като си говореха един на друг и на жената, която лежеше неподвижно в леглото пред тях. Говореха си, сякаш беше обикновен ден, като през цялото време се надяваха, че частица от разговора им — някоя дума, звук или докосване ще се промъкне в тъмнината, обвила Майк, и ще й напомни, че не е сама.

В три часа телефонът до леглото иззвъня и прекъсна един от разказите на Джейси.

Лиам се пресегна за телефона и се обади.

— Ало.

— Здрасти, Лиам. Обажда се Доун от училището.

Той слуша известно време, после каза:

— Идвам веднага — и затвори. Обърна се към Джейси. — Беше за Брет, пак има неприятности. Трябва да отида до училището. Искаш ли да дойдеш?

— Не. Баба ще ме вземе оттук, като свърши с покупките.

— Добре. — Лиам отмести стола назад и потръпна от неприятния стържещ звук на металните крака по линолеума — като нокти по черна дъска. — Трябва да вървя, Майк, но ще се върна колкото може по-скоро. Обичам те, скъпа. — Той се наведе по-близо и целуна отпуснатите й устни. — Завинаги.

Животът е гаден.

Това си мислеше Брет Кембъл, докато седеше на твърдата кушетка в сестринската стая. Дясното око, което Били МакАлистър беше цапардосал е юмрук, болеше адски. С всички сили се опитваше да не заплаче. Всички знаеха, че плачат само момичетата и бебетата, а той не беше нито от едните, нито от другите.

Госпожа де Норманди потупа Брет по ръката.

— Хей, раненият, защо не легнеш? Ще ти дам торбичка с лед за това око. Госпожа Таун току-що се обади на баща ти в болницата. Ще дойде веднага. — Тя се обърна към малкия бял хладилник под прозореца и извади торбичка с лед. На цвят беше като флуора, който доктор Едуарде слагаше на зъбите на Брет, когато го преглеждаше, а парченцата лед се движеха вътре като грахови зърна. — Хайде, лягай.

Брет се облегна предпазливо на неравната стена. Нямаше намерение да ляга. Ами ако го видеха Миранда или Кейт? Щяха да му се подиграват, докато е жив — вече му се смееха, че яде сандвичи с шунка и носи на училище кутия за обяд с картинки от „Гусбастърс“. Тази сутрин си каза, че следващия път, когато Кейт каже нещо за сандвича му, ще я фрасне с юмрук по рамото. Е, беше си го казал, преди да се сбие с Били. Сега Брет очакваше татко му да му дръпне такова конско, че не смееше да удари и момиче отгоре на всичко.

Той затвори очи и притисна торбичката с лед до пулсиращото си око. Чуваше как госпожа Д. се движи из малката стая, мести разни неща, отваря и затваря врати. Звуците бяха, както когато мама приготвяше вечеря.

НЕ МИСЛИ ЗА ТОВА.

Брет не искаше да мисли за мама. Когато го правеше… когато случайно си припомняше неща, например как тя го чешеше по гърба, докато гледаха телевизия, или как викаше с все сила, когато той хванеше топката в Малката лига или как се свиваше до него всяка вечер за десетина минути, преди наистина да стане време за лягане… ако мислеше твърде много за тези неща, ставаше лошо. Той вече не плачеше толкова много — във всеки случай не и през деня. Някак си… замръзна. Понякога минаваха минути, без да забелязва нищо, докато някой не го шляпне по гърба или не му изкрещи, или нещо друго. Тогава той примигваше, събуждаше се и се чувстваше кръгъл глупак, задето се е отнесъл така.

Точно това се беше случило днес в междучасието.

Той беше пристъпил навън в заснежения двор и само това му трябваше. Понякога идваха точно така, спомените.

Можеше да си мисли само за мама и колко много обичаше снега. Следващото нещо, което си спомняше, беше Били МакАлистър, който стоеше пред него и крещеше:

— Какъв ти е проклетият проблем, Бретстърчо?

— Извинявай, Били — беше измърморил той, без да е сигурен какво е направил, че да вбеси Били.

— Стига, Били — беше казал Шари Линдли, — нищо не е направил. Освен това, госпожа Курек каза да се държим добре с Брет. Помниш ли?

Намръщеното лице на Били се беше прояснило.

— О, да, забравих. Майка му е зеленчук. Извинявай, Брет.

Брет си спомняше само как изкрещя: „Майка ми не е морков“ и как се хвърли срещу Били. Следващото, което си спомняше, беше, че господин Монк, директорът, беше там и ги разтърваваше, като надуваше свирката си.

А сега Брет беше тук, в сестринската стая, чувстваше се като плазмодий и се чудеше как отново ще погледне приятелите си в очите.

— Бретстър?

Брет трепна от познатия глас и бавно се обърна.

— Здрасти, тате.

Татко стоеше на вратата. Беше толкова висок, че трябваше някак си да снишава глава, и от това изглеждаше… приведен. Сребристорусата му коса сега беше твърде дълга — мама го подстригваше — и падаше малко над очилата му в метални рамки. Но Брет не се подвеждаше от тези парченца стъкло. Отдавна беше разбрал, че зелените очи на баща му виждат всичко.

Госпожа де Норманди вдигна очи от работата си — подреждаше шпатули в стъклено бурканче.

— О, доктор Кембъл, здравейте.

Преди татко щеше да се усмихне на госпожа де Норманди, а тя щеше да отвърне на усмивката му, но сега нито един от двамата не се усмихна.

— Здрасти, Барб — каза тихо татко. — Ще ни оставиш ли за няколко минути?

— Разбира се.

Тя остави шпатулите настрани и излезе бързо, като затвори вратата след себе си.

Настъпи напрегната тишина, от онези, дето предвещаваха големи проблеми.

— Как е окото? — най-после попита татко.

Брет се обърна към татко си и му показа окото, за да види сам. Пусна торбичката на пода.

— Не ме боли.

Татко седна до Брет.

— Наистина ли? — каза той с тон, който значеше: „В нашето семейство не се лъже“.

— Добре, де. Боли повече, отколкото когато кравата на Джейси ме настъпи по крака на панаира.

Когато татко му го погледна меко, Брет почти се разплака отново. Ако мама беше тук…

НЕ МИСЛИ ЗА ТОВА.

— Мисля, че си научил първото правило на боя: „Боли“. Второто е: „Не поправя нищо“. Кой започна пръв?

— Аз.

Татко сякаш се учуди.

— Ти не правиш така.

— Бях бесен.

Брет се стегна в очакване да чуе ужасните думи: „Разочарован съм от теб, сине.“

Отново му се доплака, а татко не беше казал нищо.

И не каза нищо. Вместо това прегърна Брет през рамото и го притисна до себе си. Брет се покатери в големия, удобен скут на татко си. Този път не му пукаше дали изглежда като бебе.

Татко махна косата от лицето на Брет.

— Ще стане гадна синина. По-лоша от онази на Иън Алън миналия Четвърти юли. Защо удари Били?

— Той е побойник.

— Но ти не си.

Брет знаеше, че баща му ще разбере. Лелята на Шари, Джорджия, беше първа приятелка на Ида Мей от закусвалнята, дето всеки ден сервираше обяд на Каръл, която работеше в кабинета на татко. В градче като Ласт Бенд щеше да бъде голяма новина, че Брет Кембъл е ударил Били МакАлистър и му е избил един преден зъб. Единственият въпрос щеше да бъде защо.

— Били каза, че мама е зеленчук.

На татко сякаш му трябваше много време да намери отговор.

— Говорили сме много за това, Брет. Майка ти е в кома. Тя спи. Ако дойдеш да я видиш…

— Не искам да я виждам.

— Знам — въздъхна татко. — Е, хайде да вървим, доброто ми момче. Тази кушетка може да им трябва за деца със сериозни наранявания.

Той помогна на Брет да облече пухкавото си зимно палто, после го вдигна на ръце. Брет се хвана здраво и скри лице в топлата извивка на татковата шия, докато излизаха от училището и вървяха под снега, който падаше тихо. На паркинга татко пусна Брет да стъпи на заледения тротоар.

Той стоеше до колата и чакаше татко да отключи. Ръцете му измръзнаха, затова бръкна в джобовете за ръкавиците си, но ги нямаше.

Мама му пъхаше ръкавици в джобовете — за всеки случай — а сега бяха празни.

Татко се качи от своята страна на колата, после отвори другата врата и Брет влезе вътре. Когато двигателят заработи, се включи и радиото. Звучеше първата коледна песен за тази година „Тиха нощ“.

Татко бързо изключи радиото.

Снегът се трупаше върху предното стъкло и замъгляваше света отвън. Чистачките се включиха и направиха две големи гърбици в снега. Брет се взираше в тях — всичко беше по-добре, отколкото да гледа татко си точно сега. Туп-туп. Туп-туп. Туп-туп. Чистачките се движеха наляво-надясно, наляво-надясно и издаваха звук точно като биещо сърце.

Татко включи на скорост и излезе бавно от училищния паркинг. Зави по „Шосето на ледника“, после отново по „Главната улица“, после отново по „Алеята на водопада“. В мълчание преминаха край празния паркинг на кафене „Бил съм там“, покрай празната предна витрина на салона за красота „Слънчева и чиста“ и покрай оживения вход на магазина на Зик „Храна и семена“.

— Хващам се на бас, че старият Зик точно сега е по-зает от закачалка за хартия с една кука — каза татко.

Беше един от любимите изрази на татко. Никой не можеше да е просто зает. Трябваше да е по-зает от закачалка за хартия с една кука. Каквото и да значеше това.

— Да — каза Брет.

— Това време ще изненада много хора. Още е рано за сняг.

През следващите няколко мили татко не каза нищо. Като излязоха от града, павираното шосе се превърна в чакълест път, покрит със сняг, в който нямаше никакви следи. Татко превключи на четвърта предавка и намали скоростта.

Брет искаше татко да не беше споменавал за посещение при мама. Прилошаваше му само от мисълта за това. Обикновено се държеше тъй, сякаш тя е извън града, на изложба на коне в Канада.

Мразеше да му напомнят, че е в болницата. Стигаше му, че си спомня ДЕНЯ. Стискаше очи, но въпреки това спомените идваха, онези, които мразеше, онези, които живееха свити в колелцата на леглото му, имитиращо автомобил „Корвет“, и идваха при него всяка нощ веднага щом татко изгасеше светлината и затвореше вратата.

Чакай, мамо. Препятствието не си е на мястото. Някой трябва да го е преместил…

Брет се обърна и погледна татко.

— Заклеваш ли се, че мама ще се събуди?

Татко не отговори веднага. Когато накрая го направи, гласът му беше тих.

— Не мога да се закълна, че ще се оправи, синко. Не мога дори да се закълна, че ще се събуди, но го вярвам от все сърце и душа, а тя има нужда и ти да вярваш в това.

— Вярвам.

Каза го твърде бързо — татко му разбра, че лъже.

После Брет опря глава на стъклото и затвори очи. Не искаше да вижда майка си в онова болнично легло. Повече му харесваше да се преструва, че още е жива. Понякога затваряше очи и си представяше, че стои до леглото му с лице, оградено от права, къса коса и със скръстени ръце. Тя му се усмихваше и изглеждаше както преди — изобщо нямаше рани и синини. И винаги казваше едно и също: „Как е моето любимо момче в целия свят?“

Но това беше само глупав стар сън и не значеше нищо. Брет може и да беше малко момче и понякога не знаеше какво да прави с остатъка в края на дълга задача с деление, но не беше глупав. Знаеше, че приказките и анимационните филмчета не са истински. Всички знаеха, че Койотът не може наистина да падне от самолет и да оживее или че принцесите, които ядат отровни ябълки и спят години наред в стъклени сандъци, не могат да се събудят.

А майките, които падат от коне и си удрят главите в дървена колона в края на манежа, наистина са мъртви.

Глава 7

Лиам гледаше пощата в скута си. Почти всички писма бяха адресирани до Микаела. Сметки от универсалния магазин и от магазина за фураж, чекове от дванайсетте семейства, които плащаха за отглеждането и обучението на конете им, пощенски картички, рекламни брошури и листовки. Пощенска картичка с обява за последната разпродажба на „Нордстром“.

Ако всичко беше наред, той щеше да влезе в кухнята, да хвърли пощенската картичка на кухненската маса и да каже:

— О, не. Започват коледните разпродажби.

Тя щеше да се засмее безгрижно, щеше да се извърне от печката или от хладилника, или от пералнята, докато казва:

— Ами ще продадем няколко дяла от „Майкрософт“ да си помогна с парите.

— Тате, защо стоим при пощенската кутия?

— О, извинявай, Бретстър. Просто си мислех нещо.

Той хвърли купчината писма във вдлъбнатината между двамата, вдигна крак от педала на спирачката и внимателно даде газ. Гумите превъртяха в калта отстрани на шосето, после стъпиха на чакъла и колата рязко потегли напред. Безлюдното шосе пред тях беше като виеща се река от натрупан сняг. Величествени ели и кедри се извисяваха край тесния път, който Иън Кембъл беше просякъл в гората преди почти петдесет години. Покрай пътя имаше още няколко фермерски къщи. Очуканите им пощенски кутии със стръмни покривчета стърчаха наклонени на различни страни върху тънките си дървени подпори.

— Може да направим снежен човек след вечеря — каза сковано Лиам, като се чудеше къде ли Микаела държи ръкавиците и резервните вълнени чорапи. Знаеше, че някъде има кашон, може би с надпис „Зимни дрехи“, но не можеше да си спомни къде го бяха прибрали миналата година. Може би на тавана зад кашона с коледната украса.

— О, добре.

— Или пък може да слезем с колата до хълма Търна гейн и да покараме шейни. Господин Робин ни каза, че винаги можем да отидем на вечеря.

— О, добре.

Лиам не се сещаше какво друго да каже. И двамата знаеха, че няма да се пързалят с шейни, нито с кънки, нямаше да правят снежен човек и нямаше да пият горещо какао. Не и сега. Щяха да мислят за тези неща, може би дори щяха да говорят как ще ги направят, но накрая щяха да се съберат в тази голяма къща насред снежното поле и всеки щеше да се занимава с нещо сам, както бяха правили през последните четири седмици.

Щяха да вечерят заедно, щяха да подхвърлят един след друг безсмислени, незначителни реплики. След вечеря и четиримата щяха да измият съдовете. После щяха да се опитат да гледат телевизия заедно, „Дискавъри“ или може би някой комедиен сериал, но постепенно щяха да се разотидат. Брет щеше да седне пред компютъра си и да започне бързи, шумни игри, които изискваха цялото му внимание, а Роза щеше да плете.

Лиам щеше да минава от стая в стая, без да прави нещо, опитвайки се да не мисли. Най-често обиколката му свършваше пред рояла във всекидневната и той оставаше там, втренчен в клавишите. Щеше да мечтае музиката все още да живее в сърцето и в пръстите му, но щеше да знае, че си е отишла.

Той премина на по-ниска предавка, зави наляво и мина под грубо скованата арка, която баща му беше издигнал преди години, и тръгна по алеята, край която се виеше ограда с четири дъски. В някакво отдалечено кътче на съзнанието си той чуваше тихото прозвънване на желязната табела, която висеше от напречната греда на кедровата арка, онази с надпис РАНЧО ЕЙНДЖЪЛ ФОЛС. Или пък звукът беше въображаем, а това, което чуваше, беше звънтящата тишина между него и сина му.

Той влезе в гаража и изключи двигателя. Брет веднага разкопча колана, грабна раницата си и забърза към къщи.

Лиам остана на мястото си с ръце, прилепени към волана. Не поглеждаше към албума и подаръка, които беше хвърлил на задната седалка, но знаеше, че са там.

Най-после излезе от колата и влезе вкъщи през разхвърляното задно антре. В края на коридора слабо светеше оранжева лампа.

Слава Богу, че Роза беше тук.

Той все още се чувстваше неловко край нея, беше му неудобно. Тя беше толкова дяволски тиха, като онези шпиони от студената война, които бяха обучени да се движат, без да вдигат никакъв шум. Понякога хващаше погледа й, прикован в него, и в тъмните й очи виждаше тъга, която проникваше до мозъка на костите му. Понякога искаше да бъде от хората, които биха приближили усмихнати до нея и биха казали: „Е, Роза, какво става с теб?“ Но те не се държаха така един с друг. Ако Лиам й зададеше личен въпрос, тя нямаше да отговори. И тъй те кръжаха един край друг, наблизо, но недостатъчно близки.

Сега, докато вървеше през къщата, той включваше светлините. Колкото и често да й казваше, че електричеството е евтино, тя включваше само онези светлини, които й трябваха.

Не като Майк, която мразеше къщата да е тъмна.

Когато стигна до голямата стая, той спря в сянката, загледан в Роза и Брет, които се приготвяха да играят домино. След минута вече играеха. Той искаше да не беше видял колко тихо играе Брет. Нямаше нищо от пляскането с ръце, подсвиркването или виковете „Добре!“, които естествено съпровождаха играта на сина му.

Бяха странна двойка — тихото момченце с насинено око и също толкова сериозната му баба.

Роза беше толкова дребничка женица, само няколко пръста по-висока от сина му, а начинът, по който се движеше — с наведена глава и свити рамене — я правеше да изглежда още по-дребна. Тази вечер, както обикновено, беше облечена изцяло в черно. Тъмният плат подчертаваше снежната белота на косата и кожата й. Тя беше жена на силните контрасти — черно и бяло, студ и топлина, духовност и привързаност към земята.

Роза вдигна поглед и го видя.

— Hola, доктор Лиам.

Беше я молил и молил десетки пъти да му казва Лиам, но тя не го правеше. Той се усмихна и се приближи до тях.

— Кой печели?

— Внук ми, разбира се. Възползва се от уморените ми очи.

— Нея слушай, Брет. Баба ти вижда всичко.

— Ще се присъедините към нас, si?

— Не, не мисля.

Той разроши косата на Брет — знаеше, че това е жалък заместител на времето, което не прекарваше насаме със сина си — но беше всичко, което можеше да направи.

— Сигурен ли си, тате?

Разочарованието на Брет беше очевидно.

— Сигурен съм, приятелче. Може би по-късно.

— Да, добре — въздъхна Брет.

Лиам се отправи към стълбището.

— Доктор Лиам, почакай! — Роза се изправи с едно-единствено плавно движение и го последва в столовата.

Там, в тъмната тиха стая, тя се взря в него. Очите й бяха тъмни като мастилени езера и също толкова неразгадаеми.

— Децата… днес са много тихи. Мисля, че нещо е…

— Днес е десетата ни годишнина. — Той изрече всичко на един дъх, после забави думите си: — Децата… знаят, че бях купил билети до Париж за нас с Майк.

— О! Lo siento.[1] — Нещо подобно на усмивка премина по устните на Роза и изчезна. — Тя има късмет, че е с теб, доктор Лиам. Не знам дали съм ти го казвала някога.

Това го развълнува дълбоко — простата емоция на тази жена, която говореше толкова рядко.

— Благодаря, Роза, аз…

Той започна да казва нещо, нещо друго, не знаеше какво, но изведнъж гласът му секна.

— Доктор Лиам! — Гласът й удължаваше гласните на името му и го превръщаше в музика. — Ела да изиграеш една игра на домино с нас. Ще помогне.

— Не… Имам нужда да… — Лошо начало. Имаше нужда от толкова неща. — Трябва да свърша нещо горе. На Джейси й трябва една от роклите на Майк за зимния бал.

Тя се наведе по-близо. Той имаше странното чувство, че иска да каже още нещо, но Роза се обърна и се върна към играта.

Лиам отиде в кухнята и си наля питие. Уискито опари гърлото му и пламна в стомаха му. Стиснал здраво чашата, той тръгна по широкото стълбище към втория етаж. Изпод затворената врата на Джейси се чуваше музика. Поне това, което Джейси смяташе за музика, някакво дразнещо ухото, тежко бумтене на барабани и електрически китари.

Той хвърли поглед по коридора, влезе в спалнята си и включи осветлението. Стаята, дори както беше разхвърляна — неоправено легло, обувки, дрехи и хавлии, разхвърляни по пода — го посрещна приветлива, както винаги. Кремави стени, осеяни с изрисувани звезди и луни, прозрачните драперии на балдахина, бежовия килим. Ако си затвореше очите, можеше да си представи Майк, застанала до двойната врата, загледана в падащия сняг навън. Щеше да е облечена в копринената нощница в прасковен цвят, която падаше в изящни гънки около гъвкавото й тяло.

Той отказа да затвори очи, въпреки че изкушението беше толкова силно. Вместо това продължи право напред.

Вратата на Микаелината стая дрешник сякаш се уголемяваше пред очите му. Не беше влизал там от деня на инцидента, когато наивно беше приготвил куфар с неща, от които би могла да има нужда в болницата.

Мина през стаята и спря пред дрешника, после хвана дръжката и я натисна. Дъбовата врата изскърца и се отвори леко навътре, сякаш от седмици беше чакала този момент.

Огледало, което заемаше цялата отсрещна стена, улови образа му и го отрази — висок, кльощав мъж със зле поддържана коса и торбести дрехи, в рамка от пъстроцветни платове. От двете му страни дрехите бяха окачени на специално поръчани пластмасови закачалки, цветовете бяха подредени прецизно като върху палитра на художник. На едно място бяха събрани пластмасовите закачалки в цвят слонова кост на отдела за дизайнерски дрехи на „Нордстром“ — вечерните й рокли.

Трябваше му цяла минута, за да накара краката си да се раздвижат. Започна да разкопчава циповете на предпазните торби, една по една, като търсеше роклята, която Майк носеше на бала на полицията. Когато посегна в шестата торба, вместо да напипа дреха от кадифе или коприна, както очакваше, намери калъфка за възглавница, старателно окачена на закачалка за панталони.

Той се намръщи и я извади от торбата. Беше елегантна изработка от бяла коприна, изобщо не приличаше на калъфките, които ползваха. В единия край имаше монограм МЛТ.

Микаела Луна… Някоя си.

Сърцето му започна да бие неравно. Това беше от живота й преди.

Трябваше да се обърне, да закопчее тази торба и да забрави, че я има. Знаеше, че трябва да постъпи така, защото ръцете му започнаха да се потят, а надолу по гръбнака му пролази пронизваща тръпка. През годините бяха се натрупали толкова много въпроси. Беше ги укротявал мислено всеки път, когато тя казваше: „Да не се връщаме назад, Лиам. Сега миналото няма значение“. Всеки път, когато беше забелязвал как очите й потъмняват от тъга и беше усещал, че нещо притъпява блясъка на смеха й до тих, печален звук, се беше чудил защо.

Разбира се, миналото имаше значение. Лиам искаше да се престори, че не е така, защото обичаше жена си и защото се страхуваше от въпроса, кой или какво беше причина за дълбокия извор на мъката й, но в мига, когато докосна калъфката, направена от толкова скъп плат, че той не познаваше някой, който да знае откъде да купи такова нещо — със сигурност не и Майк — и видя мъчителната загадка на монограма МЛТ, той беше загубен. Миналото, което всички се правеха, че не забелязват, беше тук. Беше живяло с тях през всичките тези години, скрито в торба от „Нордстром“ в дрешника на жена му. И като Пандора, той просто трябваше да погледне.

Веднага щом взе калъфката в ръце, ясно видя, че е пълна с нещо. Чувстваше се странно безразличен, докато се връщаше в спалнята си и сядаше на голямото си, широко легло с четири колони, придърпвайки калъфката до себе си. Гледа я дълго, преценявайки опасността, защото знаеше, че понякога няма начин да поправиш стореното и че някои тайни са направени от киселина, която, щом веднъж се разлее, може да прогори тънката тъкан на всяка връзка.

Все пак, възможността най-сетне да разбере, го привличаше твърде силно, за да й се противопостави. От години копнееше да отвори капака на кутията с тайните й. Винаги си беше мислил, че ако познава болката й, ще разбере. Ще може да помогне.

Това бяха лъжите, които си казваше, докато изсипваше калъфката и гледаше как снимки, изрезки от вестници и документи, които изглеждаха официални, всичките омачкани и пожълтели, политат върху завивката. Последното нещо, което падна, беше годежен пръстен с диамант колкото десетцентова монета. Лиам го гледа толкова дълго, че зрението му се замъгли и вече виждаше друг пръстен — тънка златна лента. „Без диаманти, Лиам“, беше му казала тихо тя, и въпреки че чу как гласът й пресекна, той не обърна внимание. Беше си помислил колко е хубаво, че тя не се интересува от такива неща.

Истината беше, че тя вече беше имала диаманти.

Извръщайки се от диамантения пръстен, той видя снимка — голяма, цветна, гланцирана. Беше наполовина закрита, виждаше се само Микаела в булчинска рокля. Младоженецът беше скрит зад внимателно изрязана вестникарска статия. Искаше да я вдигне, но ръцете му трепереха много силно. През ума му мина откачената мисъл, че ако не я докосне, ако не махне парчето вестник, мъжът от другата половина на снимката няма да съществува.

Той едва разпозна Микаела. Чупливата й черна коса беше вдигната и пригладена в сложна прическа, която блестеше от диаманти, а гримът подчертаваше повдигнатите като на котка кафяви очи и превръщаше бледите, пухкави устни в уста, която разпалва хиляди мъжки фантазии. Беше облечена в рокля без ръкави в мек млечнобял цвят, съвсем различна от консервативния кремав костюм, който носеше на втората си сватба. Към коприната, обвила тялото й, бяха пришити океани от перли и мъниста, толкова много, че роклята изглеждаше направена от мъгла и диамантен прах — нещо неземно.

Тя, съпругата му, беше тази жена, която той никога досега не беше виждал, и това му причиняваше болка, но тази болка беше нищо, сравнена с начина, по който се почувства, когато видя усмивката й. Господ да му е на помощ, тя никога не беше се усмихвала така на Лиам, сякаш светът беше блестящ скъпоценен камък, току-що поставен в дланта й.

Той бавно посегна към снимката и я вдигна. Изрезката от вестник падна и той видя лицето на младоженеца.

Джулиан Тру.

Зашеметен за миг, Лиам не можеше да си поеме дъх. Наистина усещаше как сърцето му се къса.

— Исусе Христе — прошепна той, без да знае дали думите му бяха молитва, или проклятие.

Била е омъжена за Джулиан Тру, една от най-известните филмови звезди в света.

[1] Разбирам (исп.). — Б.пр. ↑

Глава 8

— Татееее! Вечерята е готова!

Лиам се изправи несигурно на крака и се отдалечи от снимките на леглото. Затвори вратата след себе си и продължи напред едва след като чу приглушеното щракване на ключалката. Нямаше смисъл да остава там. Нещата, които беше видял, нямаше да се променят, завинаги щеше да носи изгарящите образи в сърцето си.

Слезе по стълбите, като се държеше здраво за гладкия дъбов парапет, и с усилие пое дъх, преди да свие към трапезарията.

Брет вече беше на масата, чийто плот беше закрепен върху дървени магарета. Изглеждаше смален в големия дъбов стол, ръчно изработен от дядо му. Джейси седеше до него и тъкмо нагласяше в скута си салфетката на червени и сини карета.

— Здрасти, тате — каза тя с усмивка.

Толкова приличаше на Майк, че той едва не се спъна.

Роза излезе иззад ъгъла, понесла стъклена купа със салата в ръце и бутилка с оцет и олио под мишница. Като го видя, спря, после се усмихна кротко.

— Добре, добре, вече сте тук. Заповядай, доктор Лиам — рече тя, тръсна купата на масата и седна на мястото си.

Както винаги, никой не поглеждаше към празното място на отсрещната страна на масата.

По време на вечерята Лиам се държеше като един от роботите на „Дисни“ Усмихваше се насила с пресъхнала уста. Чувстваше как Роза и Джейси се взират в него. Опитваше се да се държи, като че беше нормална вечеря, поне толкова нормална, колкото бяха станали вечерите им през изминалия месец, но беше изтощен, а тънката обвивка, зад която се криеше, беше съвсем износена.

— Тате?

Той вдигна поглед от пилето с лютив сос, осъзнавайки, че е разбъркал яденето в чинията си в неприятна оранжева каша.

— Да, Джейс?

— Намери ли ми онази рокля?

— Да, мила, намерих я. Ще ти я донеса след вечеря. Може с баба да се опитате да направите прическата ти.

— Благодаря, тате — усмихна се тя.

Тате.

Думата беше като кука, която наранява до кръв.

Джейси беше започнала да му вика така почти веднага. Тогава беше съвсем мъничка, четиригодишно дребосъче с млечни зъбки, гарвановочерни опашчици и толкова големи уши, сякаш никога нямаше да израсте достатъчно, за да ги настигне.

Спомняше си деня, в който Майк се появи в клиниката с Джейси на ръце. Беше само няколко месеца след смъртта на баща му и той си търсеше причина отново да заговори Майк.

Джейси имаше опасно висока температура, телцето й се тресеше конвулсивно. В един миг се стягаше и трепереше, в следващия се отпускаше като парцалена кукла, а кафявите й очи гледаха сънливо и замаяно.

— Помогни ми — каза тихо Микаела.

Лиам отмени всички прегледи, които не бяха спешни за деня, и се втурна с тях към „Бърза помощ“. Стоя в операционната, за да наблюдава как хирургът внимателно срязва корема на Джейси и вади спукания апендикс. Неговото лице беше последното, което тя видя, преди да я хване упойката, и първото, което видя, след като се събуди в следоперационната зала. Той прехвърли пациентите си на доктор Гранато и през следващите три дни остана в болницата с Микаела и Джейси. Гледаха заедно фойерверките по случай Четвърти юли през правоъгълния прозорец на стая 320.

Прекара безкрайни часове в кафенето на болницата с Майк, като я слушаше как говори, прескачайки от тема на тема. По едно време тя погледна към стенния часовник и се разплака. Той се пресегна през масата край недокоснатата храна и я хвана за ръката. „Тя ще се оправи, каза й. Вярвай ми…“

Тогава тя вдигна поглед към него, неговата Майк, с потънали в сълзи кафяви очи и треперещи устни. „Вярвам ти. Наистина.“

Това беше началото.

Джейси му беше викала „татко“ толкова дълго, че беше забравил за другия баща някъде там, за другия мъж, който можеше да претендира за чувствата и на жена си, и на дъщеря си.

— Тате. ТАТЕ. — Брет се беше втренчил в него. От насиненото око малкото му личице изглеждаше изкривено. — Ще ме заведеш на пробните тренировки по баскетбол, нали?

— Разбира се, Бретстър.

Брет кимна и се заприказва за нещо с Джейси. Лиам се опита да се съсредоточи в разговора, но не можа. Една и съща мисъл препускаше през съзнанието му. Била е омъжена за Джулиан Тру.

Когато отново вдигна поглед, видя, че Роза го гледа втренчено с преценяващо присвити тъмни очи.

— Има нещо, което искаш да ми кажеш ли, Роза?

Тя се сепна, очевидно учудена от тона му. Той знаеше, че трябва да й говори с по-мек тон, да се престори, че всичко е наред, но нямаше сили.

— Si, доктор Лиам. Бих искала да поговоря с теб… насаме.

Той въздъхна. Прекрасно.

— Разбира се. Като си легнат децата.

Лиам знаеше, че Роза го чака да „поговорят“, но още не беше готов. Чете почти един час на Брет, после целуна Джейси за лека нощ и дълго стоя под горещия душ.

Сега Джейси се беше затворила в стаята си. Сигурно говореше по телефона с някоя от многобройните си приятелки и пробваше роклята на майка си. Лиам не отиде да я види, страхуваше се, че ако я види да носи красивата дреха, ще изгуби спомена завинаги.

Точно сега искаше да се скрие в черупката си. Исусе, щеше да даде почти всичко, за да може да слезе долу, да седне до пианото и да изсвири в самозабрава някоя ужасно тъжна мелодия.

Искаше да се разгневи, да крещи, да беснее, да изпита истинска ярост. Но не беше такъв. Любовта му към Майк беше повече от емоция, тя беше самата му същност.

Това поне знаеше със сигурност. Обичаше Микаела твърде много, което само по себе си беше толкова лошо, колкото да обичаш недостатъчно.

Бавно слезе долу.

Роялът стоеше насред празната всекидневна като забравена любовница.

Лиам затвори очи и си спомни времето, когато музиката оживяваше тази стая всяка вечер… Почти чуваше как скърца столчето, докато Майк сяда до него.

— Приемам мнения и предложения — казваше той, както беше правил хиляди пъти, хиляди нощи.

— Ето едно предложение за теб, господин пианист: завеждаш жена си в леглото или пропускаш шанса си.

Когато отвори очи, стаята беше празна и тиха.

Никога не беше харесвал тишината, но сега познаваше всяка нейна форма, всяко очертание. Беше като евтин стъклен буркан, който хващаше стари гласове и ги запазваше свежи.

Отиде до пианото и седна на старинното столче, тапицирано с бродирана на ръка дамаска. Удари един клавиш. Той издаде глух, безжизнен звук.

Госпожа Джулиан Тру.

— Доктор Лиам?

Той подскочи, ръката му се блъсна в клавишите, които отговориха с взрив от безразборни звуци.

Роза стоеше в сводестото коридорче между трапезарията и голямата стая.

Лиам не искаше да говори с тъща си точно сега. Ако тя направеше крачка към откровен разговор, той можеше да зададе въпроса, който го измъчваше: „Обичала ли ме е някога, Роза?“

И Бог да му е на помощ, не беше готов да чуе отговора.

— Lo siento, не искам да ти досаждам.

Той я погледна внимателно, видя как ръцете й треперят, а десният й крак потропва почти недоловимо, и го обхвана внезапен страх, че тя знае какво е открил, че сега ще заговори за миналото на Микаела и ще му каже повече, отколкото искаше да знае. Изправи се бавно и тръгна към нея. В бледата светлина, която струеше отгоре, тя изглеждаше невероятно крехка, набръчканата й кожа беше почти прозрачна, а по бузите й се кръстосваха тънички сини вени.

— Да, Роза?

Тя се взря в него, вдигайки потопените си в тъга тъмни очи, и той осъзна, че тя разбира мъката на разбитите сърца.

— Годишнината… трябва да ти е много мъчно. Мислех си… може би, ако не мислиш, че си пъхам бабешкия нос, където не ми е работа, да погледаме заедно някой филм. Брет ми даде любимия си филм. Казва, че ще ме разсмее.

Мисълта, че Роза ще гледа някой от любимите филми на Брет, го накара да се усмихне.

— Благодаря ти, Роза — отвърна той, трогнат от вниманието й, — но не тази вечер.

— Има още нещо, дето не е наред — каза тя бавно, като го гледаше втренчено.

Той отново се опита да се усмихне.

— Какво друго може да не е наред? Любовта ще достигне до жена ми, нали, Роза? Нали винаги ми казваш, че любовта ще я събуди? Но вече минаха четири седмици, а тя още спи.

— Не се предавай, моля те.

Той я погледна дълго, отчаяно, цяла минута, после тихо каза:

— Разпадам се.

Беше истина. Животът на жена му висеше на нишка, тънка като паяжина, а сега изведнъж почувства, че и неговият живот виси наред с нейния.

— Не, доктор Лиам. Ти си най-силният човек, когото познавам.

Той не се чувстваше силен. Наистина никога не се беше чувствал толкова близо до срив. Знаеше, че ако постои тук още малко с усещането, че съчувствието на Роза е като греещ огън в леденостудена нощ, ще зададе въпроса: „Обичала ли ме е някога, Роза?“

— Не мога да го направя сега.

Лиам забърза покрай един стол, чу как той се повлече със скърцане и падна на пода. Когато се обърна, видя, че гледа право в сребристата повърхност на старинно огледало. Мрежата от бръчици край очите му изглеждаше като сянка от тънки чертички в офорт.

Бръчки на смеха.

Така ги наричаше Майк. Само дето сега Лиам не можеше да си спомни последния път, когато се беше смял.

Образът се разми и се разкриви пред очите му, докато за миг той вече не виждаше себе си, беше по-млад мъж, ослепително красив, с усмивка, която можеше да продаде милиони билети за кино.

— Трябва да отида в болницата.

— Но…

Той мина забързано покрай нея.

— Сега — каза отново, докато припряно откачаше палтото от стенната закачалка — трябва да се погрижа за жена си.

Спешното отделение тази нощ беше пълно с хора, ярко осветените коридори отекваха от гласове и стъпки. Лиам забърза към стаята на Майк.

Тя лежеше там като ранена принцеса в нечие чуждо легло, гърдите й се повдигаха и спадаха равномерно.

— Здрасти, Майк — промърмори той, приближавайки към нея.

Сега простичкият ритуал, който беше измислил — розовите листенца, възглавниците, музиката — беше свръхсилите му.

Той се втренчи в нея.

Тя все още беше красива. В някои от дните можеше да си представи, че просто спи, че е обикновено утро и тя всеки момент ще се събуди и ще протегне ръка към него. Но не и тази нощ.

— Влюбих се в теб в мига, в който те видях — каза той, като скри дланите й в своите, усещайки топлината на ръцете й.

Дори тогава разбираше, че тя бяга от нещо… или от някого. Беше очевидно. Но какво го интересуваше? Той знаеше какво иска: Микаела и Джейси и нов живот в Ласт Бенд. Любов, която ще продължи завинаги. Той не знаеше коя е тя — коя е била преди. Как би могъл? Никога не беше чел списания за звездите, а даже и да беше, щеше да прочете за Кейла Тру, жена, която не значеше нищо за него.

След като Джейси се възстанови от операцията, Майк започна да се отдръпва от Лиам. Той виждаше колко уморена беше тя, колко беше уплашена и изтощена, и беше се промъкнал, за да застане до нея. „Позволи ми да бъда твоя защита от вятъра“, беше й прошепнал. „Позволи ми да те топля“.

Той знаеше защо тогава тя протегна ръце към него, защо дойде в леглото му и му позволи да я целуне. Тя беше ранима самотна птичка, а той й построи гнездо. С времето тя се научи да се усмихва отново и всеки ден, прекаран с него, беше благословен.

Той затвори очи и започна да прехвърля спомените — някои отхвърляше, в други се потапяше с радост. Първия път, когато я целуна в ясен, слънчев ден край водопадите Ейнджъл… как прихваше, когато се смееше наистина от сърце, как плачеше на някой наистина хубав филм по „Холмарк“… денят, в който се роди Брет и го сложиха в ръцете на Лиам, а Майк шепнеше тихо, че животът е хубав. Денят, в който я помоли да се омъжи за него…

Този беше болезненият.

Беше през годината, когато „Батман“ разтърси кината, а „Ексон Валдес“ се разби в залива Принц Уилям.

Бяха при водопадите Ейнджъл, изтегнати върху одеяло край тихо зелено вирче. В очите й имаше сълзи, когато му каза, че е бременна.

Знаеше, че трябва да бъде внимателен. Беше трудно, защото му се искаше да отметне глава и да се засмее от радост, но докосна бузата й и тихо я помоли да се омъжи за него.

— Била съм омъжена и преди — каза тя, а една сълза се спускаше по розовата й буза.

— Добре — каза той и това беше всичко.

— Това е важно.

Разбира се, той знаеше, че беше важно.

— Обичах го от все сърце и душа — каза тя. — Страхувам се, че ще го обичам, докато съм жива.

— Разбирам.

Но той знаеше, че тя беше тази, която разбира. Тя знаеше, че разбива сърцето му. Извърна се и коленичи до него.

— Има неща, които няма да мога да ти кажа… никога. Неща, за които не искам да говоря.

— Не ме беше грижа за това, нали, Майк? Бях на четирийсет и бях виждал неща, които никое човешко същество не би трябвало да вижда.

„Знаеш ли, че бях се отказал да вярвам в любовта, докато не те срещнах? Израснах в сянката на един голям човек — знаех, че всеки, който ме познава, ме сравнява с известния Иън Кембъл, а до него аз бях като ахат, поставен до диамант.

Тогава те срещнах, а ти всъщност не познаваше баща ми. Помислих си, че най-после съм намерил някой, който няма да ме сравнява през цялото време… но ти вече си имала диамант, нали, Майк? А аз все още съм само обикновен ахат…“

Но той не й каза нищо от това, когато я помоли да се омъжи за него, когато тя му каза, че вече е намерила — и изгубила — любовта на живота си. Само й каза, че я обича и че ако тя може да му отвърне само с частица от неговата любов, ще бъдат щастливи.

Знаеше, че тя иска това да е истина, както знаеше, че всъщност не вярва напълно на думите му.

— Никога няма да те излъжа, Лиам, и никога няма да ти изневеря. Ще бъда колкото мога по-добра съпруга.

— Обичам те, Майк — каза той, докато я гледаше как плаче.

— И аз те обичам.

Беше си мислил, че с годините е започнала да го обича, но сега го обхващаха съмнения. Може би само я беше грижа за него, само това.

— Трябваше да ми кажеш, Майк — каза той, но още докато произнасяше думите, чу лъжата, която отекваше в тях. Тя не би могла да му каже. Поне за това беше права. Истината беше непоносима.

Така или иначе, беше го обичала поне толкова.

— Намерих калъфката, Майк — каза той, като се наведе по-ниско. — Снимките… изрезките. Знам за… него.

Стисна ръката й.

— Мисля, че знам защо не си ми казала, но ме боли, Майк. Исусе, боли и не знам какво да правя с всичко това.

Той се наведе над нея.

— Обичала ли си ме някога, Майк? Как да продължа, без да знам отговора? Мисля, че изобщо не трябва да питам — каза той. — Трябваше да го видя в очите ти, трябваше някак да разбера, че винаги си ме сравнявала с някой друг. Бог ми е свидетел, че имах опит, защо тогава не го видях? И как изобщо бих могъл да се сравнявам с Джулиан Тру?

Тя примигна.

Лиам спря да диша и стисна ръката й толкова силно, че едва не счупи крехките кости.

— Майк… чуваш ли ме? Мигни, ако ме чуваш.

С другата си ръка натисна силно звънеца за сестрата.

След секунди в стаята влетя Сара, останала без дъх.

— Доктор Кембъл, тя…

— Тя мигна.

Сара доближи до леглото и внимателно се вгледа първо в Майк, после в Лиам.

Сара провери апаратите един по един, после приближи и застана до Лиам.

— Мисля, че е било рефлекс, а може би…

— Не си въобразявам, по дяволите… Тя мигна.

— Може би трябва да повикам доктор Пен.

Направи го — каза той, без да вдига поглед.

Пусна ръката на Микаела, колкото да натисне копчето на касетофона. Музиката изпълни стаята — песни от албума „Тейпъстри“ на Каръл Кинг.

Лиам отново хвана ръцете й — този път и двете, като й говореше. Повтаряше едно и също отново и отново. Все още говореше, умолявайки, когато Стивън влезе в стаята, прегледа Майк, после тихо излезе.

Лиам продължи да говори, докато гърлото му пресъхна и не му останаха молитви. Отпусна се тежко в стола и наведе глава. Моля те, Господи, помогни и.

Дълбоко в себе си обаче знаеше — не Господ бе помогнал на Микаела да примигне. Беше едно име, само едно име, само това, след всичките тези седмици — едно обикновено име. Когато го чу, тя реагира.

Джулиан Тру.

Тя плува в море от сиво и черно… мирише на нещо… цветя… музика, която почти разпознава.

Копнее да докосне музиката, но няма ръце… няма крака… няма очи. Всичко, което чувства, е глухият пулс на сърцето й. Той е бърз като на малко птиченце и тя усеща металния вкус от острието на страха…

— Трябваше да ми кажеш.

Това е гласът, който бе започнала да разпознава — тих и успокояващ — и тя знае, че някъде, някога го е познавала, но тук няма преди, няма сега. Тук са само тъмнината, страхът, безпомощният копнеж по нещо…

Джулиан.

Джулиан. Думата сякаш потъва дълбоко в нея, кара сърцето й да бие по-бързо и тя иска да я хване, да я притисне до гърдите си.

Джулиан. В черния чакъл на живота й тази дума е свързана с друга, която тя помни.

Любов.

Глава 9

На следващата сутрин Роза тъкмо довършваше миенето на чиниите от закуската, когато телефонът иззвъня… и продължи да звъни. Тя се намръщи, слезе по стълбите и извика на доктор Лиам да отговори.

В другата стая се включи телефонният секретар и Роза замръзна, щом чу гласа на дъщеря си. За един кратък миг я обхвана надежда… после разбра, че е само запис.

— Роза, там ли си? Вдигни, по дяволите. Аз съм, Лиам.

Тя метна мокрия парцал през рамо и се спусна към кухнята да се обади.

— Hola — каза тя, леко задъхана.

— Децата отидоха ли на училище?

— Si. Брет тъкмо тръгна.

— Добре. Ела в болницата.

— Микаела…

— Все така е. Само побързай. — Той помълча, после добави: — Моля те, Роза, побързай.

— Тръгвам.

Той дори не каза „Довиждане“, преди сигналът „свободно“ да записука в ухото й.

Роза откачи набързо ключовете на колата си от куката до телефона и грабна чантичката си.

Навън прехвърчаше сняг, слабо, но достатъчно, за да принуди една стара жена като нея да кара бавно. По целия път през града и после до болницата тя се опитваше да си дава надежда, но по гласа на доктор Лиам си личеше, че е разстроен. Той беше много силен и сдържан човек и такова вълнение у него плашеше. Беше посрещнал спокойно вече толкова много лоши новини.

Тя паркира на едно от свободните места за посетители и взе палтото си. Едва тогава осъзна, че още носи на рамото си мокрия парцал за чинии… и че тази сутрин още не беше сплела косата си. Щеше да изглежда като откачена стара сврака с бялата си коса, стърчаща на всички страни. Жена като нея, стара и неомъжена, не можеше да си позволи да изглежда толкова зле.

Сплете косата си, докато пресичаше паркинга. Нямаше да стои сплетена без ластиче, но беше по-добре от нищо.

Тя премина бързо през болницата. Спря пред затворената врата на Микаелината стая, пое дълбоко дъх и отправи кратка молитва към Девата, после отвори вратата.

Всичко изглеждаше както преди. Микаела лежеше в леглото, тази сутрин по гръб. Лъч слънчева светлина се прокрадваше през открехнатите завеси и очертаваше жълта ивица върху покрития с линолеум под.

Лиам седеше на стола до леглото. Носеше вчерашните дрехи — панталони в цвят каки и черен пуловер, само че сега дрехите изглеждаха толкова омачкани, сякаш някой ги беше тъпкал. Уморените му очи бяха оградени от тъмни сенки.

— Спал си тук тази нощ — каза тя, като смръщи вежди. — Защо… — Погледът му беше толкова студен и чужд, че тя прекъсна думите си наполовина. — Доктор Лиам?

— Джулиан Тру.

Роза онемя. Хвана се за металната тръба на леглото. Ако не се държеше за нещо, със сигурност щеше да падне. Чувстваше краката си като размекнато масло.

— Perdón?[1]

— Чу ме. Казах името му.

Тя вдигна трепереща ръка към гърдите си.

— Защо…

Гърлото й беше пресъхнало, не можеше да се насили да каже нито дума. Пусна металната тръба, посегна към каната върху масата до леглото и си наля чаша вода. Изпи я на три големи, неженствени глътки, после върна чашата на масата. Не гледаше Лиам.

— Защо ми казваш това име сега?

— Миналата вечер, докато търсех роклята на Микаела, намерих калъфка за възглавница, скрита в дрешника. Беше пълна със снимки и изрезки от вестници… имаше и голям диамантен пръстен. — Той стана от стола и се приближи към нея. — Знаех името му, разбира се, всички го знаят, но то не ми говореше нищо.

Тя се усмихна насила.

— И ти трябва да си обичал някоя жена преди Микаела.

— Не и Шарън Стоун.

Най-после тя го погледна.

— Забрави го, доктор Лиам. Това не е новина. Ти знаеше, че е била женена.

— Уотъргейт не е новина, Роза. Това е нещо друго — знаеш ли как разбрах?

— Как?

— Казах името му на Микаела. Само това, само името и тя примигна. Е, може да не значи нищо, но след всички тези седмици, би било твърде странно съвпадение, не мислиш ли?

Тя примигна.

— Да.

Видя как гневът бързо изчезва от очите на зет й. Без него той изглеждаше стар, уморен и уплашен.

— През цялото това време — каза тихо той — аз й говорех, държах я за ръката, решех косата й, пеех й любовни песни. Защо? Защото ти ме накара да вярвам, че любовта ще стигне до нея. Но не моята любов я достигна, Роза. Нито пък твоята. Това беше просто името на един мъж.

— Madre de Dios[2]. — Тя отново се вкопчи в леглото и се загледа в спящата си дъщеря. — Микита, чуваш ли ни, querida[3]? Мигни, ако ни чуваш.

Лиам въздъхна.

— Чува ни, само че не сме й казвали каквото трябва.

Роза искаше да си запуши ушите. Не искаше да чуе това, което Лиам щеше да й каже, и въпреки това не можа да не попита.

— Какво мислиш, че трябва да й кажем?

Лиам се доближи отстрани до нея, толкова близо, че тя усети топлината на тялото му.

— Може би не за нашата любов към нея. Може би за нейната любов… към него.

— Недей…

— Искам да й говориш за Джулиан. Разкажи й всичко, което знаеш за тях. Припомни й колко много го е обичала. Може би това ще й помогне да се върне при нас.

Тя се обърна и се взря в него. Чувстваше как устата й трепери, така трепереха и ръцете й, но не можеше да се овладее.

— Това е много опасно.

— Повярвай ми, ако тя се събуди заради Джулиан…

Той прокара ръка през провисналата си коса и затвори очи.

Роза можеше само да си представи колко много е наранен, този толкова добър човек, който обичаше така силно. Помисли си, че ако се заслуша много внимателно, ще чуе как сърцето му се къса.

— Става въпрос за живота й — каза той най-сетне. — Трябва да направим всичко, за да достигнем до нея.

Роза искаше да има сили да откаже.

— Ще се опитам да й кажа коя е била и кого е обичала, но само ако ти винаги помниш, че тя е омъжена за теб.

Той сякаш щеше да каже нещо, накрая се обърна и отиде до прозореца.

Тя се загледа в него.

— Няма да стоиш в стаята, докато й говоря, нали, доктор Лиам? Това много ще те нарани.

Той не се обърна. Когато успя да проговори, гласът му беше нисък и дрезгав, сякаш не беше неговият глас.

— Ще остана. Мисля, че е време да се запозная с жената, която обичам.

Роза застана до леглото, вкопчена в сребърното медальонче със свети Христофор на врата й.

Бавно затвори очи.

Вече петнайсет години не си беше позволявала да си спомня онези дни. Така мислеше за тях — онези дни — когато той се беше втурнал като свеж бриз в задушния им живот и беше променил всичко.

Едва сега си даде сметка, че спомените винаги са били толкова близо. Някои неща никога не се забравят, някои хора си остават същите.

Тя извади от паметта си образа на Микаела — двайсет и една годишна, с ясни кафяви очи, дълга черна коса, трепетно цвете в напечения от слънцето, самотен земеделски градец, където работниците емигранти живееха по осем в стая в бараки без водопровод. Градче, където разделителната линия между „добрите“ хора и мексиканците беше вградена в цимента. А Микаела — незаконородена полумексиканка — не беше добре дошла в нито един от двата свята.

Беше през най-горещите дни на лятото, оня ден, когато той дойде в живота им. Микаела тъкмо беше завършила втората и последна година в местната гимназия. Беше спечелила стипендия за Западния университет на Вашингтон в Белингъм, но Роза знаеше, че дъщеря й иска нещо повече.

Кеймбридж. Харвард. Сорбоната. Това бяха университетите, към които се стремеше Микаела, но и двете знаеха, че момичета като нея не отиват там.

Роза беше виновна за това, че Микаела се чувстваше толкова самотна, докато беше малка. Години наред очакваше баща й да я признае официално за своя дъщеря. После дойдоха мрачните, сърдити години, когато мразеше и него, и белите му деца, годините, когато пишеше гадости за него в женските тоалетни из целия град, когато се молеше на Бог поне веднъж русата му синеока дъщеря, която беше водачка на мажоретките, да разбере какво значи да искаш. С времето и това отмина и Микаела се потопи в още по-дълбока самота.

Тя мечтаеше да отиде някъде, където няма повече да е копелето на мексиканската сервитьорка. Казваше на Роза, че й е омръзнало да гледа живота на другите през мръсни прозорци.

Работеха в закусвалнята, тя и Микаела, в края на дълга смяна в горещия следобед…

— Микита, тази маса ще изчезне, ако продължиш да я търкаш още.

Микаела хвърли парцала на масата. Той падна със звучно „пльос“ върху осеяната с точки жълта пластмаса.

— Знаеш, че господин Грубер обича масата му да е чиста, мамо, а той ще дойде на обяд всеки миг. Ще кажа на Джо да започва сандвича му с месо…

Думите на Микаела потънаха в силен гръмотевичен шум, подобен на първия тътен на земетресение. Зад барплота в малката кухня на закусвалнята Джо вдигна глава от грила.

— Какво, по дяволите, е това? — изръмжа той, като изтри уста с опакото на ръката си.

Микаела изтича до голямата витрина, която гледаше към улица „Браунлоу“. Беше по пладне през първата седмица на юли и всички витрини изглеждаха посърнали и напукани от жегата. Беше толкова горещо, че никой не се показваше навън.

Шумът се приближи и стана по-силен. Прахът от пустата улица се вдигна в плътен кафяв облак, помете изсъхналите листа с потъмнели краища и ги завъртя като вихрушки във въздуха.

Три сребристи хеликоптера се стрелнаха над покривите като куршуми на фона на синьото небе, после се скриха от поглед зад дрогерията на Бенет. Настъпи странна тишина, витрината спря да трепери.

От прашната вихрушка като от сън изникна лимузина — черна, гладка, невероятно блестяща в мръсната жега. Нито една кола не можеше да стигне толкова чиста в Санвил, не и ако караше по черния път от Якима. Тъмните огледални стъкла хващаха отраженията на уморения град и ги връщаха обратно.

Микаела се наведе и се притисна по-близо до стъклото. Оранжевият полиестер на униформата прилепваше към кожата й. Над главата й бавно се въртеше вентилаторът с дървени перки, който успяваше само да разпръсне равномерно миризмата на препечен бекон.

Три лимузини минаха пред кметството и спряха. Никой не слезе, а двигателите продължаваха да работят. От ауспусите лениво се стелеше сив дим.

Един по един, от магазините наизлязоха хора, застанаха скупчени на тротоарите и започнаха да обсъждат, сочейки колите, които в това градче бяха чужди и неочаквани като космически кораби.

Роза и Микаела се притиснаха една до друга в тясната врата на закусвалнята.

Изщрака ключалка и тълпата притихна, после вратите се отвориха, всичките изведнъж, като огромни, лъскави бръмбари, които разтварят крилата си. Един след друг от колите излязоха странни мъже в черни костюми и тъмни очила. После се появи той.

Тълпата трепна, когато го разпозна.

— О, Боже мой, това е Джулиан Тру — прошепна някой.

Той стоеше с небрежната, естествена елегантност на човек, който е свикнал да го зяпат непознати. Висок и слаб, с дълга, изсветляла от слънцето коса, покриваща половината от лицето му, той изглеждаше като разбунтувал се ангел, низвергнат от небесата. Носеше широка черна тениска и протрити джинси „Ли вай“, срязани на коленете. Синята боя на плата отдавна беше избледняла до сивкаво бяло.

Тълпата се люшна към него с викове. От суматохата се издигаше едно име.

Джулиан Тру… Той е… Джулиан Тру в Санвил.

После започнаха молбите: „Тук! Подпишете ми ризата… бележника… салфетката“.

Роза се обърна да прошепне нещо на Микаела, но думите заседнаха в гърлото й. Дъщеря й сякаш беше… хипнотизирана. Микаела отстъпи в закусвалнята и се огледа. Роза знаеше, че дъщеря й вижда напукания под, нащърбените абажури, неизбежния пласт мазнина, който полепваше навсякъде. Гледаше закусвалнята през очите на този непознат и се срамуваше.

Роза се дръпна от вратата и се върна към работата си. Микаела се отправи към барплота и започна да пълни захарниците.

Внезапно издрънча звънчето над входната врата и той застана там, в закусвалнята на Джо, под лениво бръмчащия тавански вентилатор.

Микаела изтърва полупразните захарници на масата. Бузите й станаха яркорозови.

Той хвърли на Микаела усмивка, каквато Роза никога не беше виждала. Беше като онова клише, за слънцето, което се показва от облаците. Очи с цвят на чист тюркоаз гледаха Микаела, сякаш беше единствената жена на света.

— К-какво ще обичате?

Усмивката му прикриваше нащърбения ръб на изтощението.

— Е, скъпа — каза той със световноизвестния провлечен тексаски акцент, лепкав и сладък като маджун, — пътувахме часове наред по най-гадното шосе, което съм виждал, откак излязох от Лабок, и всеки миг на вратата ще застанат всички тринайсетгодишни момичета от тук до Спокейн. Надявах се някоя малка красавица като теб да ми донесе бира и сандвич и да ми покаже къде мога да го изям на спокойствие.

Това беше началото.

Роза отвори очи. Чувстваше, че Лиам е зад нея, чуваше равномерното му дишане и знаеше, че е мълчала твърде дълго.

— Hola, Mikita — каза тихо тя. — Mama estoy aqui.[4]

Пое дълбоко дъх и започна:

— Помниш ли първия ден, в който го срещна, querida, твоя Джулиан Тру?

Микаела шумно пое дъх, клепачите й потрепнаха.

Роза почувства прилив на надежда, чиста и студена като изворна вода.

— Бяхме в закусвалнята, и двете работехме в обедната смяна. Имаше шум, никога не бях чувала такъв. Хеликоптери в нашето малко градче. После той се появи. Ах, как те погледна, сякаш беше единствената жена на света. Дори аз чувствах привличането му. Не бяхме виждали някой като него преди… нито пък някога щяхме да видим отново.

Ти мислеше, че съм твърде стара, за да разбера какво изпитваш, моя Микаела, но аз го виждах в очите ти. Мислеше, че си Пепеляшка, покрита цялата със сажди и мръсотия, а той… той беше принц.

Той те нарече малка красавица, помниш ли? Dios, никога не съм те виждала да се усмихваш толкова щастливо. Той започна да те нарича Кейла почти от самото начало. Кейла със среднощната коса, това беше неговото име за теб, recuerdes[5]? Не ми харесваше, че те нарича с име на gringa[6] и че ти го приемаш… но нямаше значение какво мисля аз, не и след като вече го познаваше.

Ти ми каза, че когато те целунал за пръв път, си се почувствала, сякаш скачаш от небостъргач. Аз ти казах, че такова падане може да убие всяко момиче. Помниш ли какво ми отвърна? Ти каза: „Ах, мамо, понякога си струва само за да полетиш.“

Роза се наведе и докосна неподвижното, бяло лице на Микаела.

— Гледах как се влюбваш в него, в този мъж с ангелско лице. Знаех, че в началото ще има фойерверки — как би могло да бъде иначе? Знаех също, че накрая ще има болка, толкова, че да стигне за цял живот.

Казах ти, че не е за теб, но ти се засмя и ми каза да не се тревожа. Като че майката може да спре да се тревожи толкова лесно.

Тя задържа пръстите си върху студената, хлътнала буза на дъщеря си.

— Мислеше, че не разбирам, но аз бях единствената, която можеше да разбере.

Роза се усмихна на дъщеря си, бързо и тъжно.

— Обеща ми, че няма да направиш моята грешка, но аз знаех, querida, виждах го в очите ти. Вече я беше направила.

[1] Моля? (исп.). — Б.пр. ↑

[2] Майко божия (исп.). — Б.пр. ↑

[3] Скъпа (исп.). — Б.пр. ↑

[4] Мама е (исп.). — Б.пр. ↑

[5] Помниш ли (исп.). — Б.пр. ↑

[6] Чужденка (исп.). — Б.пр. ↑

Глава 10

Болката от всяко ново изречение беше остра и внезапна, като камък, хвърлен през стъклото на висок прозорец. Лиам седеше, без да мръдне на стола, и се опитваше да разбере смисъла на всяка пауза, да чуе разказа, който се криеше зад изречените думи на Роза.

Любовта на Микаела към Джулиан Тру не беше обикновена. Това не беше изненада. Можеше ли нещо, свързано с този мъж, да бъде обикновено?

Пак диаманти и ахати.

Чудеше се защо беше позволил на Микаела да крие такива тайни. Не беше само истината за Джулиан, бяха стотици малки неща. Балът, на който не беше отишла, спомените, които не беше споделила. Това беше тя. На него му стигаше да получи толкова малко. Мислеше си, че единственото, което има значение, е обичта му, и това, че е върнал смеха и усмивката й. Защо никога не се беше запитал какво подклажда мечтите й?

Може би дълбоко в себе си се беше страхувал какво ще му отговори. Така, страхувайки се от истината, беше продължил нататък в мълчание, утешаван от мъглявото спокойствие на неизречените думи, на незададените въпроси.

Но сега, когато беше разбрал? Не знаеше дали може да вярва в любовта й. Не и сега, когато беше видял какво е крила. Не знаеше дали ще усети топлина, ако почувства тялото й до своето.

Роза неочаквано се обърна и той осъзна, че е престанала да говори. Сега стаята беше мъртвешки тиха, единственият шум беше непрестанното бръмчене на мониторите.

— Не е мигала отново, доктор Лиам.

Той стана и измина късото разстояние до леглото. Този път, поглеждайки към жена си, видя непозната. Кейла. Той нежно хвана ръката й.

— Никога не ми е казвала за това, Роза. Защо я оставих да крие такива тайни?

Роза застана до него, наклонила към рамото му главата си, увенчана със снежнобяла коса.

— Ти си от богато семейство — каза простичко тя. — Ти си доктор, завършил си Харвард. Не можеш да разбереш какъв е животът на хората като нас. Микаела имаше толкова големи мечти, но нямаше как да ги постигне. Дори собственият й рара[1], дори той не й даде никаква обич, никога. — Тя се извърна към него. — За пръв път отидох в Санвил да бера ябълки, когато бях малко момиче. Mi padre[2], той умря, когато бях на единайсет години, от простуда. Нямахме пари за лекарства, нямаше доктор да му помогне. Още си спомням лагера на берачите — особено как въздухът мирише на зрели плодове. Спомням си как миришеше бараката с ламаринен покрив, без водопровод — десет души живеехме в стая колкото тази. Спомням си старите матраци и жегата, това си спомням най-добре, жегата.

Захванах се с един мъж. Не беше мой съпруг — това беше големият ми грях — но не ме беше грижа. Аз го обичах. Madre de Dios, обичах го отчаяно, както жените като мен винаги обичат чуждите мъже. — Тя се наведе над леглото и се вгледа в Микаела. — Страхувам се, че аз научих дъщеря си, че жената винаги трябва да чака мъжа, когото обича.

Тъгата, скрита в последните думи, подсказа на Лиам, че Роза е свършила да говори. Тя се извърна леко и отново вдигна поглед към него.

— Lo siento — каза тя неловко, като отмахна косата от лицето си. — Знам, че ти казах повече, отколкото искаш да знаеш. Сега сигурно си мислиш лошо за мен…

— Ах, Роза, не мислиш ли, че знам какво е да обичаш някого, който не ти принадлежи.

— Тя се омъжи за теб.

— Да, и остана с мен, и постигнахме нещо. С времето забравих… неща, които би трябвало да помня. Но винаги съм знаел, дълбоко в себе си знаех — част от сърцето на Майк беше недостъпна за мен. Но винаги съм я обичал дяволски много, и Джейси, после Брет. Тя изглеждаше щастлива, може и наистина да е била, както е щастлив човек, който е изгубил всичко скъпо и се радва и на малкото, което му е останало.

— Нейното щастие беше повече от това, знам го.

Лиам гледаше към красивата си съпруга.

— Дори не съм я познавал.

Роза не каза нищо.

— Майк? — Този път той каза името й без обичайната нежност, този път й говореше като на непозната. — Стига толкова. Върни се при нас. Аз и ти имаме да си кажем толкова много неща.

— Nada — каза Роза, като кършеше ръце. — Може да не сме били прави за онова примигване. Може да ни се е сторило.

— Повярвай ми. Иска ми се да беше мигнала, когато чу моето име. — Той се наведе по-ниско. — Джулиан Тру. Джулиан Тру. Джулиан Тру.

— Nada.

— Продължавай да й говориш, Роза. Спря до момента, когато тя се влюбила в него.

Роза се намръщи.

— Останалото от историята е много болезнено за нея. Може да влоши комата й.

— Болката е могъщ стимул, може би по-силен от любовта. Не можем да се откажем. Говори й.

Роза пое дълбоко дъх. Всичките й инстинкти подсказваха, че не трябва да говори за това, особено пред доктор Лиам. После си спомни трепването на очите на дъщеря си. Толкова дребно нещо, може би нямаше никакво значение, но може би…

— Ти го обичаше толкова много, моя Микита. Обичаше го, както само девойка може да обича. Той отне земята под краката ти, не беше трудно — ти така мечтаеше да полетиш. Той взе сърцето ти, девствеността ти… и после те остави. — Роза приглади косата от челото на дъщеря си, като задържа върховете на пръстите си върху бледата, студена кожа. — Гледах как го чакаш, ден след ден, нощ след нощ. Стоеше до мътната витрина на закусвалнята и чакаше колата да дойде.

Роза си спомняше онези дни безмилостно подробно. Всеки път, когато погледнеше в очите на дъщеря си, виждаше болезненото отражение на собственото си минало. Знаеше какво ще последва: бавно, преди да разбере как да се предпази, Микаела щеше да започне да вехне. Дъщеря й вече държеше главата си наведена, когато вървеше, вече отстъпваше безмълвно встрани, когато някой я доближеше твърде много. Роза знаеше, че самоувереността й ще продължи да се рони бавно, докато накрая остане само сянка от предишната Микаела. Виждаше го съвсем ясно, но не знаеше как да го спре.

Опита се да й каже:

— Тази болка ще си отиде, ако й позволиш.

Микаела се обърна към нея, погледът й мина бавно по стегнато сплетената коса на Роза, по бръчиците около устата й, които бяха всичко друго, но не и бръчици на смеха, по сервитьорската й униформа от полиестер.

— Ще си отиде ли, мамо? Наистина ли?

— Когато ме попита, аз ти казах, че ще си отиде, тази твоя любов, но и двете знаехме, че това е лъжа. Гледах как увяхваш като мен, малко по малко. И тогава се случи. Milagro.[3] Той се върна за теб.

По-късно, когато Роза си спомняше затова, се чудеше как така нямаше никакъв знак, че ще се случи, нямаше сол, хвърлена за късмет на пътя на Микаела, нямаше слънце, прогонило облаците. Роза беше в закусвалнята, подреждаше чинии в миялната машина, Джо вече си беше отишъл и закусвалнята беше затворена за посетители. Роза се опитваше да остане будна поне колкото да довърши. Не виждаше Микаела, но я чуваше в салона — подреждаше столове до масите и прибираше пепелниците.

Тогава чу нещо съвсем неочаквано. Издрънчаването на монета, падаща в джубокса. Беше много странен звук, в закусвалнята на Джо почти никой не пускаше музика. Чу се бръмченето на машината, която подбираше плочата, после започна музиката. Любовната тема от „Офицер и джентълмен“.

Роза остави мокрия парцал и затвори миялната машина с хълбока си. Заобиколи голямата газова печка, спря отново пред затворената врата и се заслуша, наклонила глава. Бавно отвори вратата, колкото да надникне. Отначало виждаше само тъмнина. Лампите бяха угасени. Имаше само светеща синя мъгла от неоновия надпис над вратата отвън.

После видя Джулиан в най-отдалечения ъгъл на салона. Микаела стоеше неподвижно пред него.

Тогава Роза разбра, че Микаела би заложила душата си за още един ден с него, това беше толкова сигурно, като присъствието й в закусвалнята, която носеше миризмата на мечти, оставени на горещата плоча на печката.

— Не можах да повярвам, когато той поиска ръката ти, mi hija. Знаех, че сърцето ти е приковано към звезда, дори по-лошо — към слънцето, и че ако го гледаш твърде дълго, ще ослепееш. Той те отведе от Санвил и ти подари света. От този миг нататък ти беше важна, беше някоя.

Ти беше във всеки вестник, непрекъснато те даваха по телевизията, превърнаха те в жена, която не бях виждала никога преди, онази Кейла със среднощната коса. Когато дойдох в Калифорния за сватбата ти, все едно бях на луната, навсякъде те следваха хора. Толкова исках да ушия роклята ти, бяхме мечтали за това години наред, но не можеше да стане… не и за Кейла.

Гласът на Роза стихна. Тя се обърна към Лиам.

— После идват годините, за които не знам. Тя имаше тайни и от мен. Четях в жълтите вестници за пиянството на Джулиан, за другите му жени, но Микаела не ми казваше нищо за това. Спомням си само как ми се обади, беше денят след празника за първия рожден ден на Джейси. Беше уморена и разбита, малкото ми момиченце, когато ми каза, че всичко е свършило. — Роза въздъхна. — Микаела беше само на двайсет и три, но по гласа й познах, че вече не е млада. Любовта й към Джулиан беше пречупила нещо в нея, не само сърцето й беше разбито.

Лиам издаде звук — полувъздишка, полустон и в него имаше толкова тъга…

Роза искаше да може да отиде до него и да го прегърне в този момент, който разкъсваше сърцето му.

— Съжалявам, Лиам… — каза тя и сви пръсти около тръбата на леглото толкова силно, че кожата й побеля.

Той стана от стола и отиде до леглото.

— Помогни ни, Майк — каза той. — Покажи ни, че още си тук. Липсваш на всички ни — на мен, на Роза, на Джей си, на Брет… на Джулиан.

Тя вижда как нещо плува в мътната вода. То е малко, кръгло и бяло. Подскача на повърхността, издига се и спада с вълните. Шумът от морската вода, плискаща се в тялото и, е толкова силен, че не чува нищо друго. Някъде далеч в паметта й се носи мисълта, че трябва да чува птици, чайки или патици, но тишината е безкрайна и абсолютна.

Знае, че ако може да се отпусне, ще се носи върху повърхността на водата и всичко ще бъде толкова спокойно. Беше научила това през месеца, прекаран край морето.

Днес мирише на канела и борови дървета — позната, спокойна миризма, а сега има и нещо друго. Тя вдъхва дълбоко и вместо морето, усеща женски аромат, почти си го спомня. Опитва се да се съсредоточи върху това, върху точния образ отпреди, но споменът не е свързан с нищо.

— Помогни ни, Майк. Покажи ни, че още си тук.

Гласът, познат и същевременно непознат, продължава да задава въпроси, на които тя не може да отговори с думи, които всъщност не разбира.

Но после отново идва онзи единствен звук.

Джулиан.

Тя отчаяно се опитва да измъкне един завършен спомен, поне един, но не намира нищо в плитката, камениста почва на ума си.

Само да може да отвори очи…

— … Липсваш…

Разбира тази дума, тя причинява болка. Липсваш. Значи, че си сам и се страхуваш… да, разбира я.

— Моля те, Господи — моли се тя, — помогни ми…

Не може да си спомни дали тези думи трябва да получат отговор, но отговор няма и тя се чувства, сякаш потъва във водовъртеж. Прекалено е уморена, за да се задържи на повърхността и липсва… липсва… толкова много…

— Тя плаче. Исусе Христе. — Лиам се пресегна за салфетка и внимателно избърса очите й. — Майк, скъпа, чуваш ли ме?

Тя не отговори, но ужасните сребристи сълзи продължиха да се стичат. Върху възглавницата се появи сиво петно. Лиам натисна силно звънеца за сестрата и се втурна към вратата. Видя Сара, извика й да доведе доктор Пен.

Върна се в стаята и се наведе над съпругата си, като галеше мокрите й страни и повтаряше отново и отново:

— Хайде, скъпа, върни се при нас.

Стивън Пен се появи на вратата, останал без дъх.

— Какво има, Лиам?

Лиам погледна приятеля си.

— Тя плаче, Стив.

Стивън се приближи до леглото и се взря в Микаела. Тя лежеше неподвижно като мъртва с побелели бузи, но влажните дири блещукаха обнадеждаващо в неясната светлина. Той извади игла от джоба си, внимателно хвана босия й крак и заби острия връх в нежната плът.

Микаела рязко дръпна крака си. От устните й се откъсна неясен стон.

Стивън пусна крака й на леглото и го покри с одеялото. Погледна към Лиам.

— Комата вече не е толкова дълбока. Това не значи непременно… — Той спря. — Знаеш какво значи и какво не, но може би нещо е достигнало до нея. Каквото и да правиш, продължавай.

Беше доста след времето за лягане, когато Брет чу почукването на вратата. Седеше на пода в стаята си и играеше Диди Конг на „Нинтендо 65“.

Мислеше, че каза: „Влез“, но не беше сигурен, защото се беше съсредоточил върху Диди — следеше да не излезе от пътя.

Вратата се отвори и татко надникна в стаята.

— Здравей, Бретстър.

Брет вдигна поглед, това беше достатъчно неговият играч да се удари в стената и да започне да се преобръща неудържимо по пъстроцветния екран.

— Здрасти, тате. Искаш ли да играем?

Татко седна до него и взе втория контролен комплект.

— Знаеш, че съм безнадежден на тази. По̀ ми харесва „Междузвездни войни“.

Брет се изкикоти. Обичаше да гледа как татко му играе Диди Конг, защото не можеше да задържи играча си на пътя и Брет винаги го удряше. Започна нова игра и прекараха следващия половин час в надпревара.

Накрая татко пусна контролния комплект на земята.

— Това беше, Марио. Ти печелиш. Предавам се.

— „Марио“ е друга игра, тате.

Татко се изправи несръчно на крака, като се държеше за леглото му, сякаш всеки миг щеше да падне.

— Хайде, хлапе. Време е за лягане. Спирай играта и си измий бивниците.

Брет изключи телевизора и забърза по коридора. Влезе в банята, изми си зъбите наистина добре (татко беше прочут с това, че те връщаше да се измиеш отново, ако не си свършил добра работа) и се изпишка. После се върна в стаята си.

Татко вече беше в леглото, изпънат под завивките с отворена книга в скута си. Сега светеше нощната лампа до леглото.

Брет обичаше татко да е в леглото му. Тогава нямаше нищо страшно. С един скок той се доближи до леглото си и започна да се катери.

— Чакай, приятел. Сложи си пижамата.

Брет направи физиономия.

— О, тате…

— Не — усмихна се татко. — Познавам те. Ще спиш с тези дрехи, а утре ще станеш и ще отидеш на училище с тях. И… я ми кажи, кога за последен път си вземал душ?

— Баба ме накара вчера.

— Добре, но никакви джинси в леглото.

Брет смъкна мръсните си джинси и ги хвърли на купчината в ъгъла — знаеше си, че утре ще ги вземе оттам и ще ги облече отново за училище. След това пропълзя над татко, настани се и се сгуши близо до него.

— Това лъвската книга ли е?

— И още как.

Брет се сви до татко си и се заслуша в разказа. Успокояваше се, като слушаше плътния, равномерен глас на баща си.

Стори му се, че са изминали само няколко минути, когато татко затвори книгата и я остави на масата до лампата.

Татко го прегърна с големите си силни ръце и го притисна силно.

— Мисля, че трябва да видиш мама. Сега е… важно.

Татко не беше казвал това досега — че е важно Брет да я види. През цялото време си мислеше, че той не е важен…

— Там не е страшно — тихо каза татко. — Просто една обикновена стая с едно обикновено легло. Няма да те лъжа, Брет. Майка ти изглежда точно както преди… само че спи.

— Защо не ми даде да я видя отначало?

— Да ти кажа ли истината? Заради синините по лицето й. Тя не изглеждаше добре, пък и онези апарати бяха страшни. Сега всичко е наред. Няма да е страшно да я видиш, Брет, обещавам. Може да се натъжиш, може даже да се разплачеш, но когато малките момчета стават големи, понякога трябва да си позволят да плачат.

— Заклеваш ли се, че е жива?

— Заклевам се.

Брет искаше да повярва на татко си.

— Тя има нужда да чуе гласа ти, Бретстър. Знам, че й липсва любимото й момче в целия свят.

За пръв път Брет си помисли, че може би той ще може да я събуди. В края на краищата, той беше любимото й момче и тя го обичаше повече от всичко в света. Винаги му го казваше. Може би през цялото време беше чакала да чуе гласа му.

— Може да й попея — каза тихо той. — Може би онази песен от „Ани“… Помниш ли, когато тя ме заведе на шоуто? Онази песен „Утре“, тя винаги ми я пееше, когато не можех да заспя.

Татко започна да пее, съвсем тихо.

— Слънцето ще изгрее… утре…

— Можеш да заложиш последния си долар, че утре… Брет се присъедини и двамата заедно изпяха цялата песен, а когато свършиха, вече не му се плачеше толкова.

— Може да я видя утре, преди училище.

Гласът на татко беше тих и малко трепереше.

— Ще бъде чудесно. Хей, искаш ли да спиш в моето легло тази вечер?

— Може ли?

— И още как.

Хванати за ръка, двамата слязоха заедно от леглото и излязоха от стаята. През цялото време, докато вървяха, Брет си мислеше за песента, тя продължаваше да се върти в главата му, а той се усмихваше.

На другата сутрин Брет се събуди и си взе душ, без някой да му напомня. Облече си старателно най-хубавите дрехи, черни джинси „Ливай“ и бархетна риза. После препусна обратно към спалнята на татко и застана до леглото.

— Тате — каза той, като смушка татко си по ръката. — Тате, събуди се.

Татко се претърколи настрани и отвори едното си око.

— Здрасти, Бретстър — каза той с дрезгав глас. — Какво…

— Хайде да идем да видим мама.

Татко му се усмихна.

— Добре, хлапе. Почакай пет минути да се приготвя.

Брет пристъпваше нервно от крак на крак. Слезе забързано долу и включи всички светлини. Вдигна тежката си раница от пода в задното антре и я метна на гръб.

Както беше обещал, татко беше долу след пет минути, готов за тръгване. Скочиха във форда и потеглиха към града.

Брет подскачаше на мястото си през целия път до болницата. През изминалата нощ беше сънувал майка си за пръв път. В съня му тя се събуди, когато той я целуна с мамината целувка. Това е чакала през цялото време. Целувката на мама.

В болницата той хвана татко за ръката и го повлече по коридора към стаята на мама, но пред затворената врата усети как цялата му увереност изчезва. Изведнъж се изплаши.

— Всичко е наред, Брет. Нали си спомняш, няма нищо лошо да си тъжен. Тя ще разбере. Просто й поговори.

Брет влезе бавно. Първото, което видя, беше бебешкото легло със сребриста предпазна решетка отстрани. Изобщо не беше легло за възрастни. Не светеше никаква лампа, стаята беше боядисана в мрачно сенчесто сиво.

Ето я мама, лежеше в леглото. Той бавно се приближи.

Тя изглеждаше хубава, изобщо не беше ранена. Представяше си как я събужда… Тя просто сяда в леглото, отваря очи и вижда Брет.

— Как е моето любимо момче в целия свят? — казва тя и протяга ръце за прегръдка.

— Можеш да й говориш, Брет.

Момчето пусна ръката на татко си, приближи се до леглото, покатери се по сребристата решетка и се наведе над майка си. После, много бавно, я целуна с мамината целувка, точно както тя го целуваше винаги. Една целувка по челото, по една на всяка буза, после пеперудена целувка по брадичката. Накрая прошепна: „Никакви лоши сънища“, докато я целуваше отстрани по носа.

Тя лежеше, без да помръдне.

— Хайде, мамо, отвори си очите. Аз съм, Брет.

Той си пое дълбоко дъх и запя с усилие, точно както си беше обещал, че ще направи. Изпя „Утре“ три пъти.

Пак нищо.

Спусна се от леглото и се обърна, гледайки нагоре към татко през пелената на сълзите.

— Тя не се събуди, тате.

Татко му сякаш щеше да заплаче. Брет се уплаши.

— Знам — каза той. — Трябва да продължим да опитваме.

[1] Татко(исп.). — Б.пр. ↑

[2] Баща ми (исп.). — Б.пр. ↑

[3] Чудо (исп..) — Б.пр. ↑

Глава 11

Човек се измерва по моментите, разпръснати като точици боя по платното на живота. Всичко, което си бил, всичко, което ще бъдеш един ден, се крие в малките, привидно обикновени избори, които правим всеки ден. Тя започва рано в младостта, тази редица от случайно подредени решения. Да се пробвам ли в Малката лига, да уча ли за този изпит, да сложа ли този предпазен колан, да изпия ли това питие?

Всяко решение изглежда незначително като ляв завой на непознато шосе, когато нямаш предвид определена крайна цел, но решенията се трупат, докато един ден разбираш, че те са те направили такъв, какъвто си.

Лиам беше позволил баща му да го засенчва.

Решение.

Беше изминал целия път до Харвард, беше видял колко пътища се откриват оттам… и беше се върнал в Ласт Бенд, където беше безопасно.

Решение.

Беше се влюбил в Микаела и беше поставил целия си свят върху крехката основа на тази емоция. Той знаеше, че любовта им се дели на неравни половини, но ден след ден, час след час, докато животът им заедно вървеше като поредица от моменти, големи и малки — рождени дни, годишнини, семейни почивки, нощи, които прекарваха сгушени заедно на дивана пред телевизора — беше се оставил да потъне в блаженото упойващо езеро на забравата.

Решение.

Днес беше изправен пред още едно съдбоносно решение. Бореше се с него през цялото време, откакто Майк мигна за пръв път. Не се съмняваше, че решението, което е взел, ще бъде в основата на живота му отсега нататък.

Стана от бюрото си. Имаше куп картони и съобщения, на които трябваше да отговори веднага, но те не го интересуваха. Не и сега. Взе пухеното си яке, облече го и излезе от кабинета. Точно пред регистрационното бюро, Каръл изскочи от рентгена и се блъсна в него.

— О, докторе — изкикоти се тя.

Той се усмихна. За пръв път от седмици се държаха естествено.

— Май трябва да се радвам, че не носеше проби урина.

Кикотът на Каръл премина в смях.

— Или скалпели.

— Ще се измъкна рано — каза Лиам.

— Браво. Тъща ти се обади преди малко. В основното училище спрял токът и отменили часовете. Каза, че ще бъдат на езерото да се пързалят, ако искаш да отидеш и ти.

Каръл повдигна очилата на носа си и го погледна над тях.

Лиам се напрегна, много добре знаеше какво ще последва.

— Как е тя? — попита Каръл.

Лиам се надяваше да не изглежда толкова раздразнен, колкото се чувстваше.

— Все така.

Господи, мразеше тези думи. Когато всичко свърши, никога повече няма да ги каже. Нито „съжалявам“.

— Предай й много поздрави от мен.

— Разбира се, Каръл. Благодаря.

Положи всички усилия да се усмихне, докато минаваше през празната чакалня. За миг си спомни как Микаела пребоядисва малкото пространство. Не можеш да караш пациентите си да седят на пластмасови столове… и какъв е този цвят — кафяво „бебешка диария“?

Сега чакалнята беше жизнерадостна смесица от основни цветове — жълти стени, допълнени със слънчогледи, изрисувани от второкласниците на госпожа Дрей линг, кобалтовосини тапицирани столове и яркочервен марокански килим.

Спомняше си Майк на стълбата, лицето и косата й бяха изцапани с жълта боя, а тя викаше надолу към него:

— Хей, господин пианист, толкова ли са скъпоценни ръцете ти, та не можеш да хванеш четката?

Тогава той отиде при нея, смъкна я от стълбата, прегърна я и целуна меките й устни…

Излезе от стаята с широки крачки.

Внезапният студ, който го посрещна навън, беше точно това, от което се нуждаеше, за да проясни ума си. Погледна ръчния си часовник — 1:38.

Внезапно изпита нежелание да отиде в болницата и да седи до леглото на жена си. Беше прекарал до нея три дълги дни, повтаряйки отново и отново името на Джулиан. Тя не беше реагирала нито веднъж, по никакъв начин.

Вдигна подплатената с кожа яка и тръгна по улицата. Беше един от онези влажни зимни дни, когато натежалото сиво небе сякаш се влачеше по покривите и се заплиташе в косата ти. Планините се издигаха над мъглата, покритите им със сняг върхове едва се виждаха от облаците.

Той свърна в кафенето „Бил съм там“ и си поръча безкофеиново кафе с мляко. Ирма говореше за незначителни неща, докато чакаше млякото да се разпени. Не му взе пари за кафето. Никакви увещания не можаха да я накарат да вземе парите. Накрая той благодари и се върна на улицата.

Някой излизаше от „Пекарната на Лейзи Сузан“ и през отворената врата се носеше полъх на канела. Изкушаваше се да вземе нещо за утрешната закуска, но си помисли, че е свръхсилите му да чуе: „Как е?“ и да отговори: „Все така“.

Високо в чистия планински въздух се носеше детски смях. Проследи го, докато стигна до фермата за лами на господин Робин. Жабешкото му езеро, разположено удобно в малка равна част на пасището, беше превърнато от майката природа в красива сребърна пързалка за кънки. Няколко коли вече бяха паркирани край езерото, така че, когато мръкнеше, можеха да използват фаровете им, за да хвърлят широки ивици светлина над леда. Гарт Брукс пееше с цяло гърло „Имам приятели в низините“. Сузи Саймън се беше разположила край масата за пикник и вареше мляко на походна печка, а кметът Комфорт печеше хотдог на открита скара.

Лиам видя Брет. Той се пързаляше с група приятелчета. Роза седеше сама на една пейка близо до езерото.

Той поздравяваше приятелите и съседите си, докато си проправяше път сред тълпата и се преструваше, че не забелязва учудването им, че го виждат там. Стигна до Роза и седна до нея. Тя се отмести мълчаливо да му направи място.

— Тате, тате, виж ме! — размаха ръце Брет. Лиам вдигна поглед. Брет се пързаляше бързо назад, докато се блъсна в Шари Линдли и двамата паднаха със смях един върху друг.

— Животът продължава, а, Роза? — каза тихо Лиам, докато гледаше как синът му се опитва да овладее умението да се пързаля назад. Миналата година същото това момче едва се пързаляше напред.

— Si.

Той сви ръце около картонената чаша с кафе, горещата влага стопли устните му. Не съзнаваше колко му е студено, докато не започна да се стопля, но пък това може би важеше и за целия му жизнен опит.

— Тя не се подобрява, Роза.

— Si. Yo se.

— Говорим й вече от дни. Повтарях името на Джулиан толкова много пъти, че се страхувам да не го кажа случайно на вечеря. Мислех си, че може би Брет ще е ключът, но той идва при нея всеки ден след училище и… нищо.

— Може би има нужда от още малко време.

— Сега времето не й е приятел. Тя се влошава. По дяволите, виждам как посивява като онези чаршафи. Търсих решение в душата си и има само едно, което ми се струва правилно. Мисля…

Пейджърът на колана му започна да писука. Той хвърли бърз, тревожен поглед към Роза, после посегна надолу и измъкна малкото черно устройство.

Беше спешно съобщение от Стивън Пен. Девет-едно-едно. Кодът означаваше „Обади се веднага“.

— О, Исусе — каза той. — За Майк е.

Роза му подаде ключовете си.

— Вземи моята кола. Ей там е.

Той грабна ключовете.

— Моята кола е на служебния паркинг. Ключовете са в сенника. Вземи Брет и Джейси и елате в болницата. Може да е…

— Ще те следваме.

— Сърдечен пристъп.

Лиам се отпусна тежко в стола. Едва му стигаха силите да повдигне глава.

Стивън не погледна встрани.

— Не знам какво да ти кажа, Лиам. Сърцето й просто спря. Веднага възстановихме пулса, но това може да е показателно. Тялото й може да се предава. Мисля… Мисля, че може би е време ти и децата да се подготвите за края.

Краят. Би искал никога да не е казвал това на свой пациент, но знаеше, че не е така.

Стивън въздъхна.

— От няколко дни изглеждаше, сякаш се подобрява.

Лиам знаеше, че в момента Стивън мисли за своята жена, Маргарет, която точно сега може би беше у дома и правеше снежен човек с децата. Виждаше го в очите на приятеля си, ужасното разбиране какво значи да загубиш любимата жена.

— Как да кажеш на деветгодишно дете, че е време да каже сбогом на мама? А ако не му кажеш сега, как в името на всичко свято ще му кажеш утре, че е много късно за каквото и да било?

— Господи, Лий. — Стивън се наведе напред и се опря, сложил ръце на бюрото си.

Лиам виждаше, че Стивън търси наистина успокояващи думи, с които да замени стандартните баналности. Видя също, че не може да ги намери. Разбира се, че не можеше. Беше време за вяра, за Бог и религия, науката беше безнадеждно безпомощна.

Преди Стивън да каже каквото и да е, Лиам стана и излезе от кабинета.

Коридорът беше прекалено ярко осветен, светлината дразнеше широко отворените му очи. В чакалнята Джейси стоеше до прозореца заедно с Марк. Роза седеше на самия край на дивана. Брет, все още с якето за кънки и непромокаемия гащеризон, се подпираше на стената до телевизора. Бузите му бяха червени като захаросани ябълки. От замръзналите кичури на бретона върху чипия му нос падаха капки вода.

Джейси видя Лиам, пусна ръката на Марк и предпазливо пристъпи напред.

— Тате?

Не можеше да им каже. Не и тук, не под тези студени ивици флуоресцентна светлина. Утре ще каже истината на децата. Може би дотогава щеше да намери чудотворен изход. А ако Микаела не успееше да преживее нощта… щеше да живее с това си решение. То щеше да стане един от многото избори, определящи границите на душата му.

Не погледна Роза, докато говореше.

— Тя е добре. Мама е добре. Имала е само малък сърдечен проблем, това е всичко. Сърцето е спряло за малко, но сега всичко е наред.

— Може ли да я видя? — попита Джейси.

— Разбира се, но само за няколко минути. Звучи иронично, но сега тя има нужда от почивка.

Джейси кимна и тръгна към вратата. Когато минаваше край Лиам, той посегна да я хване за китката. Тя спря и се обърна към него.

— Тя не изглежда много добре, скъпа.

Джейси пребледня.

— Добре, тате. Аз… аз ще се върна след малко.

Той се усмихна насила и я пусна. Какво можеше да направи? Тя беше достатъчно голяма да мине сама по пътеката на отчаянието.

Брет погледна към него. Една водна капка се плъзна по бузата му и падна на тъмносиньото му яке. Устата му трепереше и в очите му се събираха сълзи.

— Тя будна ли е?

Лиам докосна студената буза на сина си.

— Не, скъпи, не е.

Бореше се с желанието да каже „още не“, не можеше да подхвърли надежда като захарно бонбонче. Вече не.

Брет се отдръпна към стената.

— Не искам да я виждам точно сега. Не… така.

Лиам не знаеше какво да направи.

— Хей, Бретстър — каза Марк, като се приближи към тях. — Обещах да ти взема оранжада и желирани мечета. Да отидем ли сега?

Лицето на Брет се отпусна в усмивка на облекчение.

— Ще бъде чудесно. Може ли, тате?

Лиам се почувства страхливец, задето пое по тази лесна пътека, но кимна. Нямаше смисъл да се преструва, че не му е олекнало. Стана, бръкна в джоба си и извади няколко банкноти.

— Вървете, но да не се бавите. Трябва да се прибираме.

Брет грабна парите и ги скри в юмрука си.

— Добре.

Излезе след Марк.

Най-после Лиам се обърна към Роза. От бдителния поглед на тъмните й очи личеше, че е чакала този момент.

Седеше вдървено, коленете й бяха притиснати едно в друго, ръцете й бяха стиснати в скута.

— Зле е, si?

Той седна до нея на твърдата пластмасова пейка. Свитите му колене се блъснаха в ниската пластмасова масичка. Стар брой на списание „Пийпъл“ с подгънати страници полетя към пода, отваряйки се като ветрило. Лиам помълча, като се опитваше да превърне мислите си в думи. Накрая каза просто:

— Сърцето й спря.

Роза пое шумно дъх и се прекръсти.

— Dios mio.

— Върнали са я към живот лесно и бързо, което е важно…

— Трябва да има нещо, което можеш да направиш, някакво лекарство…

Той й се усмихна тъжно.

— Вярваш ли в лекарствата, Роза?

Тя не отвърна на усмивката му.

— Какво ще правим?

Той знаеше, че ще стигнат до този въпрос, който в края на краищата беше началото.

— Единственият момент на надежда в цялата тази бъркотия дойде, когато казахме името на Джулиан.

Учуди се, че гласът му звучи толкова обикновено.

— Si. Може би е било съвпадение.

— Веднъж, може би. Два пъти, в никакъв случай. Плачът й беше отговор. Сигурен съм.

— Но ние казвахме името му много пъти. Аз й разказвах за сватбата й с този човек толкова пъти, че мога да го повторя и насън, и пак nada.

Лиам въздъхна. Тези въпроси го бяха държали буден миналата нощ, докато се въртеше, без да заспи, в самотното си легло. Бяха го последвали в светлината на деня, продължавайки да го измъчват.

Колко струваш? Всичко опираше до това. Поне това беше задънената улица, до която накрая стигнаха мислите му.

— Ще трябва да опитаме нещо друго, Роза. Нещо по-драстично. Тя не отговаря на нашите гласове. А не мисля, че имаме много време.

Той усети как Роза се обръща към него, но не я погледна. Взираше се в ръцете си, отпуснати в скута, в тънкия венчален пръстен, който беше носил десет години.

— За какво мислиш? — попита тя.

Той чу тревогата в гласа й, едва забележимата пауза в средата на изречението, и разбра, че тя се досеща какво ще й каже.

— Ще се обадя на Джулиан Тру и ще го помоля да дойде да я види. Да й говори.

— Не можеш — ахна тя.

Той най-сетне се обърна към нея. Бузите й бяха пребледнели като лист хартия, очите й изглеждаха като прогорени дупки.

— Знаеш, че нямам избор.

Тя се засмя. Беше крехък звук, като чупеща се коледна играчка от много старо стъкло.

— Той е… опасен.

— Мислиш, че е упражнявал физическо насилие над нея?

— Не, не. Разбира се, не. Опасността идва от това, колко много го обича… обичаше.

Лиам се престори, че грешката й не го е наранила.

— Мислиш ли, че още я обича?

— Мисля, че никога не я е обичал. — Тя се извърна така, че застанаха лице в лице. — Не си длъжен да го правиш. Господ ще събуди Микаела, ако е решил така. Ти трябва да се погрижиш за su familia[1]. Този човек може да съсипе всичко. Микаела отдавна направи избора си. Не си длъжен да правиш това, Лиам.

Той се запита дали е разбрала, че го нарече по име. Странно, тази малка проява на близост го успокои повече от каквато и да било прегръдка.

— Не сме деца, Роза, нито ти, нито аз. Знаем колко е лесно да сбъркаш. Сега може би виждам най-ясно през целия си петдесетгодишен живот. Мога да се обадя на Джулиан и да дам на жена си шанс да живее или мога да не му се обаждам и да знам, че толкова ме е било страх да не я загубя, че съм я оставил да умре.

Очите на Роза се напълниха със сълзи.

— Няма да мога да погледна в очите нито себе си, нито децата си, ако оставя страхът да ми попречи да направя каквото трябва. Ще се обадя на Джулиан Тру. Телефонният номер на агента му е в калъфката.

Роза протегна ръце и ги сложи върху неговите.

— Чудя се дали знае — каза тихо тя, взирайки се през сълзи в него. — Знае ли моята Микита какъв късмет има с теб?

Лиам знаеше, че не трябва да пита, но не можеше да се спре.

— Обичала ли ме е, Роза?

Тя стисна ръцете му.

— Разбира се.

— Както е обичала него?

Роза замълча и Лиам видя мъчителната истина в колебанието, продължило само един удар на сърцето.

— Si — отвърна тя с твърде ясна, твърде бърза усмивка.

Лиам въздъхна.

— Тогава няма за какво да се тревожим.

[1] Семейството си (исп.). — Б.пр. ↑

Част 3

Съдбата на любовта е винаги да изглежда твърде малко или твърде много.

Амелия Бар, „Красавицата от Боулинг Грийн“

Глава 12

Бевърли Хилс. Два свята, всеки достатъчно незабележителен сам по себе си, но подобно на шампанско и хайвер, заедно те даваха най-съвършения израз на добрия живот. В това пастелно кътче на Лос Анджелис всичко беше фантастично, звездният прах от близкия Холивуд позлатяваше даже обикновените неща. По цял свят бяха известни изгледите от Бевърли Хилс: розови хотели с телефони край басейните, момчета, които паркират колите пред пощите, ресторантски маси, на които не можеш да попаднеш за никакви пари — о, но и намек за слава би могъл моментално да те настани там. Това беше град, където фамилните имена бяха излишни сред малцината избрани. Харисън. Голди. Брад. Джулиан.

Дори в рядко срещаното съвършенство на този най-подреден, пригладен и блестящ град, Джулиан Тру беше нещо специално. Не просто звезда, той беше суперзвезда — нова, която не показваше признаци на изчерпване.

Беше пристигнал в Холивуд както хиляди младежи преди него, само с красиво лице и мечта. Искаше да стане известен и знаеше, че ще се случи. Получаваше всичко с лекота — внимание, жени, покани, каквото и да е — и той вземаше всичко получено с лекота.

Днес летеше нависоко. От славата харесваше най-много това, че дава на човека крила. Отпусна педала на газта. Ферарито реагира веднага, намалявайки скоростта. Той спря пред скандално модерен нов ресторант. Още преди да посегне към вратата, се появи пиколо.

— Добър ден, господин Тру — каза момчето, без съмнение актьор.

Джулиан му се усмихна ослепително.

— Благодаря, хлапе.

Без да погледне назад, той се отправи към входната врата, която се отвори автоматично, когато се приближи.

— Добър ден, господин Тру.

Метр д’отелът вече беше там, широко усмихнат.

— Добър ден, господин Тру. Тя вече е на масата ви.

— Благодаря, Жан Пол. Когато дойде сметката, добави по петдесет долара за пиколото и портиера и сто за себе си. Списание „Пийпъл“ може да си го позволи.

— Merci[1].

Джулиан последва Жан Пол до масата. Знаеше, че е закъснял, не че имаше значение. Хората, особено репортерите, бяха свикнали да го чакат.

Той спря и се огледа наоколо, като търсеше познати лица, агенти, шефове на студиа.

За нещастие, беше мъртвият час следобед, но доста преди вечеря. Мястото беше почти пусто.

Много лошо.

Беше в настроение да се поглези. Заслужаваше го, по дяволите. Днешното представяне на новия му филм „Лошите момчета от компания С“ беше минало по-добре, отколкото бе очаквал. Беше спечелил двайсетте милиона. Беше осигурил на студиото стопроцентов хит.

Хит. Една от двете най-сладки думи.

Видя репортерката от „Пийпъл“ — жена (хубава), седнала на най-добрата маса в ресторанта. Явно беше казала на метр д’отела, че е тук, за да се срещне с Джулиан.

Той мина небрежно през ресторанта, чувайки как си шепнат тези, които са го разпознали. Спря пред масата.

— Здравей, Сара Сандлър.

Тя спря да диша, после изведнъж си пое дъх като новородено. Бузите й поруменяха.

— Здравейте, господин Тру — отвърна, очевидно полагайки усилия да се овладее. Оправи няколко косъма, измъкнали се от прическата й, нагласи очилата си. — Благодаря ви за срещата.

Той я дари с усмивката.

— Казвай ми Джулиан — рече той и седна срещу нея. Протегна единия си крак, обут в ботуш, и го намести на седалката до бедрото й. Прокара пръсти през дългата до раменете му коса и запали цигара, като я гледаше през дима.

— Е, Сара, какво иска да знае за мен Америка?

— Имаш ли нещо предвид… против, ако записвам разговора?

Той се засмя.

— Разбира се, не, скъпа, но ще ти бъда благодарен, ако не споменаваш пушенето. Пушачите бяха секси и опасни преди, но в пуританските деветдесет години на този век изглеждаме глупаво. Сякаш нямаме воля да оставим навик, убил милиони. — Усмивката, отправена към репортерката, беше бавна и задушевна, обезоръжаваща. Отдавна се беше научил как да хвърли въдицата и да улови една жена. Сега беше лесно като дишането.

— Успя ли да видиш „Момчетата“.

— Беше великолепен. — Тя се наведе напред, въодушевена като ученичка.

— Благодаря ти. Това наистина значи много за мен. Тя се опита да потисне усмивката си и взе чантата си, за да извади някакви книжа, бележник и химикал. След това пое дъх и се взря в него.

— И така, кога разбра, че искаш да станеш актьор? Той се засмя безгрижно. Беше познат въпрос, на който отговаряше през цялото време. Това интервю щеше да бъде като детска игра. Той се наведе към нея със съзаклятнически вид.

— Ще ти кажа една тайна, Сара. Никога не съм искал да стана актьор. Актьорството е дейност, предполага работа. Актьорите прекарват по-добрата част от живота си, като се навъртат около Бродуей, учат се на занаята и ядат макарони със сирене от закусвалнята. Но филмова звезда… — Той се облегна назад, взирайки се в нея, сякаш тя беше най-красивата жена на света. — Е, това е съвсем друго нещо. Като светкавица в стъкленица. Славата е най-силният наркотик на света. Всички искат да ти бъдат приятели. Исках да стана такъв. Разбрах го още първия път, когато видях как се държат със звезда.

Тя сякаш не хареса отговора.

— Но ти си велик актьор. Всички критици казват така. Той помълча, дръпна продължително от цигарата и издиша бавно.

— Знам какъв съм, скъпа, със сигурност не съм актьор, но е адски мило от твоя страна, че казваш това.

Тя сведе поглед към записките си.

— Джулиан Тру истинското ти име ли е?

Още един познат въпрос. Дари я с още една холивудска усмивка.

— Нищо на филмовия екран не е истинско, Сара — каза тихо той, като отново изрече името й с прелъстителен глас. — В същото време обаче е истинско като живота. Всичко, което съм, всичко, което съм бил, е там — в цветовете на „Техниколор“, с ширина дванайсет метра. Нищо преди това няма значение.

— Това е добър начин да кажеш: „Без коментар“.

— Наистина ли?

Тя си записа нещо, после върна погледа си към него.

— А какво ще кажеш за любовта, тя има ли значение?

— Бил съм женен четири пъти. Бих казал, че това има значение за мен.

— И си се развел четири пъти — каза тя, като продължаваше да го гледа, без да мигне.

Въпросът се стече по него като топла вода.

— Мисля, че съм непоправим романтик. Просто не съм намерил подходящата жена. Може би тя ще прочете тази статия. Какво ще кажеш сега да поговорим за филма? Може да се върнем към тези лични въпроси по-късно… може би на по едно питие?

Той се усмихна — знаеше, че няма да има после, няма да има два коктейла в уютно сепаре. Истината беше, че той нямаше какво толкова да каже за истинския живот. Това не беше светът, в който живееше.

Джулиан караше твърде бързо по улицата в жилищния квартал. Когато приближи до внушителния вход на „Бел Еър“, видя двойка, застанала на тротоара. Жената ахна и посочи с ръка:

— Боже мой, Сидни, това е…

Той отправи към жената усмивката си „запазена марка“, настъпи газта и продължи да следва криволичещия трафик до Сенчъри Сити, спирайки често на светофарите. Там приближи до грамадна многоетажна сграда и паркира на платено място.

Портиерът се втурна навън и задържа вратата отворена.

— Добър вечер, господин Тру.

Джулиан потупа джоба си и видя, че е празен. По дяволите. Толкова беше свикнал други да се оправят със сметките, че почти винаги оставяше портфейла си вкъщи.

— Нямам пари в себе си, хлапе. Ще кажа на Вал да ти даде, става ли?

— Р-разбира се, господин Тру… благодаря ви.

Последва портиера през натруфеното, облицовано е мрамор, фоайе към асансьора.

Стигнаха мезонета, вратите се отвориха. Агентът на Джулиан, Вал Лайтнър, се подпираше на отворената врата на апартамента си.

Нямаше съмнение, че чака най-известния си клиент, готов да отвори шампанското.

— Здрасти, Джули — каза Вал, вдигайки за поздрав чашата си с мартини, което наруши нестабилното му равновесие. Той се олюля и се опря в рамката на вратата.

— Как мина интервюто? Чух, че ти изпратили начинаеща репортерка, която не могла да продума цял час, след като се върнала в редакцията.

Джулиан се засмя.

— Мисля, че иска да роди децата ми.

— От прожекцията насам телефоните не са спирали да звънят. Ако станеш още малко по-гореща новина, ще ти трябва азбестово бельо.

Джулиан и Вал бяха приятели от незапомнени времена, бяха от едно тесто. Вал отдавна се беше наложил в бизнеса със световноизвестния Ейнджъл де Марко, актьор, когото от години наричаха „новия Робърт де Ниро“ и който на върха на славата се беше оттеглил от цялата тази суматоха и чрез отсъствието си беше станал по-голяма легенда, отколкото би могъл да стане, с каквото и да е, постигнато от него на екрана. Вал използва силата на Ейнджъл де Марко, за да създаде световната кариера на Джулиан Тру.

Вал се ухили лениво и отмахна дълъг сламенорус кичур от лицето си.

— Влизай, суперзвезда. Тук има едно маце — името ти е изписано на челото й.

Джулиан последва Вал в апартамента, където се вихреше бурен купон — филмови звезди редом с други, които се стремяха да станат такива. Човек можеше да ги разпознае по очите, звездите бяха самоуверени, другите изглеждаха отчаяни, като гладни хора край банкетна маса, на която никога няма да седнат.

Мястото беше обзаведено като манастир. Нямаше картини, нито дрънкулки, нито килими. Вал беше купил апартамента, беше донесъл няколко мебела, на които да седнеш, и беше го нарекъл дом. Но пък Вал нямаше нужда от украси. В този град се смяташе за добър тон да не правиш неща, които можеш лесно да си позволиш.

— Дайте ми едно питие — каза Джулиан, без да се обръща определено към някого, и след секунда някой му подаде питието. Нямаше значение какво има в чашата, стига да беше алкохол. Той го изпи на един дъх и се плъзна в стаята. Знаеше, че всички очи го следят. Мъжете искаха да са като него, а жените искаха да спят с него. И защо не? Той беше на върха. Нищо не опияняваше като успеха. Той се движеше през тълпата, смееше се и говореше, а очите му непрекъснато оглеждаха стаята.

Видя я на дивана във всекидневната, зашеметяваща блондинка в почти незабележима рокля. Съвършена. Той приближи с широки крачки и седна до нея.

Ръката му се плъзна свойски по бедрото й. По дяволите, беше приятно.

— Здравей, скъпа. Ти си най-красивата жена в тази стая, но предполагам, че го знаеш.

Тя се изкикоти и при това движение гърдите й с формата на грейпфрути — най-доброто, което можеше да се купи с пари — се надигнаха над деколтето, заплашвайки да изскочат оттам.

— Аз съм Марго — измърка тя. — Марго ла Мер. Харесваш ли това име? Вал ми го измисли. — Тя подсмръкна, изтри мокрия си зачервен на върха нос, наведе се и вдигна питието си толкова бързо, че кехлибарената течност плисна над ръба и се разля по роклята й. — Получих страхотни отзиви за ролята ми в пиесата „Нашият град“, когато бях в гимназията.

Джулиан изпита неочаквано и неприятно съжаление към момичето. В Лос Анджелис имаше толкова жени като нея.

Когато се вгледа по-отблизо, видя, че не е чак толкова хубава. Косата й беше изрусявана толкова често, че приличаше на слама, а тя беше стряскащо слаба. Ключиците й изпъкваха силно над хлътналата плът, потъмняла от слънцето. Под многото слоеве туш върху миглите й, кафявите очи бяха пълни с отчаяние, което щеше да трае цял живот. Момичета като нея идваха в Холивуд всеки ден, пеперуди, търсещи златното цвете на славата. След няколко години може би щеше да бъде отчаяна и самотна, щеше да се влачи напред само с помощта на скъпи наркотици.

Джулиан не обичаше да се замисля за такива истини. Той рязко отдръпна ръката си и скочи на крака.

— Веднага се връщам, скъпа.

Тя въздъхна и от тежкото й дишане той разбра, че се е досетила. Той нямаше да се върне.

Обърна й гръб и си проправи път през тълпата, покрай двойка, която правеше секс в коридора.

Намери Вал в спалнята — смъркаше линия кокаин от масата до леглото. До него седеше жена само по червени дантелени бикини.

Вал се обърна, сънливо ухилен.

— Хей, Джулс, кажи здрасти на Мей Шарона. Тя искаше да говори с теб за една роля в… — Той хвана перфектната дясна гърда на жената: — За кой филм се интересуваше, кукличке?

Жената започна да говори. Джулиан виждаше как се движат начервените й устни, но не слушаше, беше чувал всичко това преди.

— Отивам на друг купон. Този е скапан.

Със секунда закъснение Джулиан осъзна, че е стъпкал мечтите на жената, отправени като молитва към него.

Вал, изглежда, не забелязваше, че Мей Шарона — ама че име — беше почервеняла и се задъхва. Той се понадигна и седна, олюлявайки се.

— Кво ста’а? Има още кокаин в банята.

— Не, благодаря.

— Не? Не?

Вал се откопчи от прегръдката на жената, грабна чашата си с мартини от масата и закриволичи несигурно през стаята. Преметна ръка през рамото на Джулиан и увисна, като се клатушкаше и се усмихваше нагоре иззад русия си бретон.

— Хей, преди да си тръгнеш, имам съобщение за теб. Някой се обади в офиса да те търси. Някакъв доктор. Каза, че трябвало да говори с теб за Микаела Луна. Какъв спомен от миналото, а?

Той вдигна чашата с мартини към устата си и отпи дълга глътка, а питието се стичаше по устните му.

— Майтапиш се.

— Не. — Вал се намръщи, сякаш вече беше забравил за какво говорят.

— Доктор. Господи, дано не е пострадала.

— Не ’нам. Искаше да му се обадиш.

Джулиан почувства странен трепет в гърдите си. Кейла. От всички жени, които бе познавал, нея беше обичал най-много.

— Къде е номерът?

Вал размаха ръка и почти падна.

— Казах на Сузан да го остави на телефонния ти секретар.

— Благодаря — отговори Джулиан, разсеян от внезапно нахлулите спомени.

Първата му любов. Кейла. Не беше я чувал толкова отдавна, че почти я беше забравил. Почти.

Вал се изплъзна от Джулиан, насочи се към леглото и се стовари свит на ръба.

— Ще бъде голяма работа да я намериш. Изгубената госпожа Тру. Пресата я обичаше. Той замълча, отправяйки замъглен поглед към Джулиан. — Ти също.

При входната врата на дома си Джулиан се обади по малък черен домофон. Сложно изработените врати се отвориха и откриха къса алея, водеща към широко разпростряла се едноетажна къщичка в испански стил. Поне архитектът я наричаше така. Пет семейства можеха да живеят в нея и въпреки това тук, в тясната ивица гора, това беше къщичка.

Джулиан живееше тук от десет години, две от тях с Присила-от-пустинята, четири с Доротея-кучката и една с Анастасия. Нито една с Кейла.

Нито една от съпругите му не беше добавила нещо към обзавеждането на къщата — нито фотография, нито лампа, нито картина — нищо. Всяка от тях беше дошла без нищо, не беше оставила нищо и беше си тръгнала с няколко милиона от парите на Джулиан. Той смяташе, че това показва къде е проблемът му. Беше го грижа повече за дома, отколкото за жените, за които се беше женил и които беше водил да живеят тук.

Не, това не беше съвсем точно. Това не беше дом. Беше къща, която иска да бъде дом. Никога не бе имал време за дом.

Джулиан тръгна по пътеката от плочи, край която бяха наредени кичести зелени дръвчета в теракотени саксии. Дори в този хладен сезон на годината издаваха нежен цитрусов аромат. Градинските лампи хвърляха ажурни златисти сенки край пътеката. Над входната врата се извиваше като арка, отрупана с розови цветове, късна увивна роза. Дузина керамични фенери в японски стил осветяваха пътеката.

Вратата се отвори и икономката на Джулиан, Тереза, застана на входа. Както винаги, униформата й беше колосана и бяла като чисто ново корабно платно и всеки косъм от посивялата й коса беше на мястото си.

— Buenos noches, senor True.[2] Как мина прожекцията?

Джулиан беше твърде разстроен, за да се усмихне.

— Още един хит.

Той мина намръщен край Тереза и влезе в проветривата хладна къща. Това беше място на резки контрасти — стени с релефна бяла мазилка и тъмна орехова дограма, големи столове, покрити с бял плат, и тъмни, тежки резбовани маси. Целият под беше покрит с плочи, големи теракотени квадрати и правоъгълници.

В безукорно чистата кухня той наля две дози текила в скъпа кристална чаша и я изпи на един дъх, без да се главоболи със сол или лимон. Пъхна бутилката под мишница и започна да търси. Някъде в къщата трябваше да има снимка на Кейла. Минаваше от стая в стая и повдигаше всяка снимка, докато намери това, което търсеше. В дъното на музикалната стая, на един рафт, твърде високо, за да може да я достигне, намери една нейна снимка в рамка.

Свлече се на колене върху дебелия килим, взирайки се в снимката. Беше сватбената им фотография.

От години не бяха правили такава снимка на Джулиан. Той знаеше, че е красив, на четирийсет изглеждаше по-добре, отколкото на двайсет и четири, но в тази снимка имаше нещо повече. Откритието го потресе: беше честност. Тук, на тази снимка, се виждаше последният истински отблясък на човека, който Джулиан някога искаше да бъде.

Той затвори очи и си я припомни. Бяха на меден месец, на онази яхта в Карибите…

— Кажи ми истинското си име — прошепна усмихната тя.

Той се усмихна, но си беше холивудската усмивка — разбра, че това я наранява.

— Не, на никого не го казвам.

— Ще го кажеш. Някой ден… когато си готов.

Той помилва лицето й, бръсна настрани от очите й разпиляната коса.

— Онова момче е мъртво, Кейла. То няма да се върне. Харесва ми да съм Джулиан Тру. Искам да съм Джулиан Тру за теб.

— Не разбираш ли, Джулс? Можеш да бъдеш, който искаш, където искаш, аз ще те обичам до смъртта си.

Той отвори очи и се взря надолу към снимката.

Тя беше го обичала както никоя друга преди или след нея. Обичаше него, не плоския изкуствен образ на мъжа, който беше Джулиан Тру. Често казваше, че когато Джулиан се пореже, тя кърви. Дори и през замъгления загасващ блясък на живота, преминал като насън, след петнайсет отминали години, той знаеше, че е бил прав за едно-единствено нещо — тя го обичаше.

[1] Merci — Благодаря — фр. Б.пр. ↑

[2] Добър вечер, господин Тру. (исп.). — Б.пр. ↑

Глава 13

Лиам седна зад бюрото си. Не си направи труд да включи лампите, нито да разсее тишината, като пусне някой от дисковете в стереоуредбата.

Интеркомът избръмча и деловият глас на Каръл се понесе от малката черна кутия.

— Докторе? Там ли сте?

Той натисна бутона.

— Тук съм, Каръл. Можеш да си тръгваш, приключихме за днес.

— Няма да повярвате, докторе. Обажда се някой, който казва, че е Джулиан Тру.

Сърцето на Лиам подскочи.

— Ще се обадя.

— Мислите ли, че е истинският…

— Прехвърли го и си тръгвай, Каръл. Приключихме за днес.

— Да, докторе.

Червената светлинка на първа линия запримигва. Лиам пое дълбоко дъх, натисна бутона и вдигна слушалката.

— Доктор Кембъл, слушам.

Отсреща помълчаха, после се чу:

— Доктор Лиам Кембъл?

Дори в безжизнената слушалка Лиам позна гласа.

— Да, аз съм.

— Обажда се Джулиан Тру. Оставили сте съобщение на агента ми, Вал Лайтнър, относно Микаела Луна…

— Тя пострада.

— О, Господи. Зле ли е?

— В кома е.

Отново последва пауза, през която се чуваше пращене, и Лиам разбра, че Джулиан се обажда от автомобилен телефон.

— Кома, Господи… Какво да направя? Ще платя за лечението й, за най-добрите лекари в страната. Не искам да кажа, че вие не сте добър, доктор Кембъл, но…

— Тя няма нужда от парите ви, господин Тру. Обадих ви се, защото… тя показва известна реакция на името ви. Аз… ние мислим, че може би ако чуе гласа ви…

— Мислите, че ще се събуди заради мен?

Лиам не беше подготвен за болката, която дойде с този обикновен въпрос.

— Мислим, че има вероятност.

— Имам интервю днес следобед, но мога да дойда утре. Къде е тя?

— В Медицински център „Иън Кембъл“ в Ласт Бенд, Вашингтон. На около шейсет мили от Белингъм.

— Добре, ще съобщя на Антоанета да уреди пътуването.

— Когато пристигнете в медицинския център, попитайте за мен. Аз ще бъда в кабинета си.

— Добре.

Лиам почака Джулиан да приключи разговора, но той не затваряше, чуваше се как диша, без да казва нищо. Накрая Лиам рече:

— Има ли още нещо?

— Да. Ааа… тя как изглежда? Имам предвид, че трябва да се подготвя.

Беше съвсем човешки въпрос, в него нямаше нищо лошо, но защо Лиам изведнъж почувства гняв? Отговорът му едва се чу през пращенето на телефонната линия.

— Тя изглежда толкова хубава, колкото сигурно си я спомняте.

Кабинетът на Вал беше широко, открито пространство, закътано в североизточния ъгъл на многоетажна сграда на булевард „Уилшър“. Ъгълът беше образуван от огромни стъклени прозорци, които откриваха панорамна гледка към други високи сгради. Зад тях се простираше тънка прозрачна пелена от кафяв смог.

Няколко лъскави стола бяха подредени около ниска стъклена масичка. Филмови плакати и театрални афиши красяха стените и всеки един представяше някой от клиентите му. В един от ъглите господстваше огромен телевизионен екран, заобиколен от петнайсет по-малки. На всеки един от екраните вървеше клип на някаква песен.

Бюрото на Вал беше грамадна плоскост от зелено стъкло. Той седеше на стола, приведен над него, хванал главата си в ръце.

Нямаше нужда да казва на Джулиан да говори тихо. През годините бяха вилнели заедно на достатъчно купони, за да знае кога най-добрият му приятел се бори с гаден махмурлук. Той прекоси стаята и седна върху възглавницата на тапицирания с черна кожа стол срещу бюрото.

— По-тихо — изстена Вал.

— Слушай, Вал, знам, че се чувстваш като четири вида боклук, но трябва да говоря с теб.

— Моля те, шепни.

— Обадих се на онзи доктор в Поданк, Вашингтон. Наистина се отнася за Кейла. Претърпяла е инцидент, в кома е.

Вал бавно повдигна глава. Очите му бяха подпухнали и зачервени.

— И какво, трябват им пари за лечението ли?

— Не. Докторът каза, че тя реагирала на името ми. Май смятат, че ще помогне, ако й говоря.

Вал прокара ръка през косата си. Мазните руси кичури веднага паднаха обратно върху посивялото му лице. Единият ъгъл на устата му се повдигна от бавно разширяваща се усмивка. Джулиан познаваше това изражение, беше изражението можем-да-направим-пари-от това.

— Прилича на някоя от онези приказки за мацки.

Целувката, която я събужда, сещаш ли се? Истинската любов я събужда — ще има дяволски много заглавия.

— Това е сериозно, Вал. Тя е много зле, може да умре.

— О! — Усмивката на Вал помръкна.

Джулиан се взря в приятеля си. Вал беше толкова противно прозрачен. Сега си мислеше, че няма да е от голяма полза, ако заглавието е ИСТИНСКАТА ЛЮБОВ УБИВА.

— И тъй, какво ще правиш? — каза най-после Вал.

Джулиан се облегна назад. Столът изскърца и се плъзна малко назад. Образи и спомени се носеха през ума му като облаци в летен ден.

— Тя беше единствената, Вал. Тя наистина ме обичаше.

— Те всички те обичат, Джулиан.

— Кей беше различна. Аз също я обичах.

— Гледал съм филми, по-дълги от любовта ти.

Това беше гадно.

— Ще отида там. Веднага след интервюто с „Ролинг Стоунс“.

— Какво? Шибаният филм ще бъде велик, Джули. Велик. Имаме цял куп интервюта в графика…

Джулиан се усмихна. Нищо не му доставяше по-голямо удоволствие от това да изненадва Вал — беше толкова трудно постижимо.

— Няма да изчезна. Само ще отсъствам за ден-два. Плащам ти два милиона и половина всяка година, направи нещо да ги заслужиш.

Вал поклати глава.

— Добре, Джулс. Върви да изиграеш Прекрасния принц, но се върни след два дни. Това е сериозно.

— И никакви репортери, искам да съм сам.

Вал го погледна продължително.

— Господи, Джули, ти никога нищо не правиш сам.

— Винаги има първи път.

Лампите в кухнята бяха изключени, но Лиам виждаше две сини петна от пламъка на печката. Роза готвеше пиле с ориз и от тенджерите се носеше апетитна миризма. Масата в трапезарията беше сложена за вечеря. В центъра й беше поставена красиво подредена ваза с папратови листа и борови клонки.

В голямата стая върху всички маси и подпрозоречни дъски бяха наредени свещи. Свещникът върху рояла блестеше ослепително с трепкаща златна светлина.

Той чу тихите равномерни стъпки от чехлите на Роза по стълбите.

— Buenos noches, Роза — каза той.

Тя стигна до долу и се обърна към него.

— Buenos noches, доктор Лиам.

— Защо са всичките тези свещи, Роза?

— Надявам се да не ти пречат. Знам, че не съм си у дома…

— Mi casa es su casa[1] — отговори той. — Само се чудех защо… изведнъж…

Тя хлътна в голямата стая, като се движеше забързано към рояла. Абаносовата повърхност хвана отражението й, изпъстрено със светлината на свещите.

Той я последва и се спря зад нея.

— За Майк ли е всичко това?

Тя разтърси глава. Краят на бялата й плитка се залюля на ханша й. Тя бавно се обърна и вдигна очи към него.

Той видя тревогата, изписана на лицето й.

— И за вас паля свещите, доктор Лиам. За теб и за децата. Днес говорих с Каръл. Тя ми каза, че… Джулиан Тру ти е звънил. Това е най-огнената новина в града.

— Горещата — каза разсеяно той. — Гореща новина. И Джулиан утре ще бъде тук.

Тя сви уста в знак на неодобрение, но не каза нищо.

— Мислиш, че не е трябвало да го викам.

— Няма значение какво мисли една стара жена.

— Ела с мен — каза той и я поведе към дивана.

Седна до нея и се наведе напред с надеждата, че това ще я накара да го погледне.

— И аз се страхувам от него, Роза. Никога през живота си не съм се страхувал така. Но аз я обичам. Не мога да я оставя да си отиде, без да съм опитал всичко възможно.

Роза въздъхна тежко.

— Ти не можеш да разбереш лошата любов. Горката ми Микита израсна, като гледаше точно такава любов… и мисля, че аз — как се казва? — заразих я с тъгата си.

— Джулиан Тру се е оженил за нея, Роза. Трябва да я е обичал.

— Има любов… и любов. Добрата любов, тази, която ти изпитваш към моята Микаела, няма да остави едно младо момиче да избяга само с малко бебе. Тя няма да се крие години наред, няма да те остави съвсем сама в студеното легло посред зима.

Лиам погледна встрани. Светлинките на свещите се отразяваха от всички повърхности в стаята, хиляди златни капчици, трепкащи в прозорците, катраненочерни от нощната тъмнина.

— Когато помолих Майк да се омъжи за мен — каза тихо той, без да гледа Роза, — тя ми каза, че е била омъжена преди… и че се страхува, че няма да може отново да обича така.

— Разбира се, че се е страхувала. Любовта е ужасно нещо за жена като нея. Тогава тя познаваше само един вид любов — огнената, онази, която изгаря всичко край себе си, пък и толкова дълго беше гледала само мен как чакам мъж, който никога няма да дойде. Как би могла моята Микита да изпита друго, освен страх, когато си й казал, че я обичаш? Но аз си спомням първия път, когато ми каза за теб. „Доктор, мамо, каза ми тя. И ужасно ме обича“. Аз й казах: „Бъди умна, обичай го и ти“. А тя ми каза, че разбитото сърце не може да обича толкова добре. Винаги ще го помня, защото ме натъжи до сълзи. — Тя леко докосна лицето си със загрубялата си от работа ръка. — Говорих й много пъти през тези години. Когато се роди Брет… никога не бях виждала моята Микита толкова радостна. Мисля, че е спряла да мисли за минали неща. Тя те обича, доктор Лиам. Усещам го с майчиното си сърце.

— Достатъчно ли? — попита той.

Замисленият поглед на Роза се плъзна покрай него. Тя въздъхна тихо, въздишката й звучеше като въздух, излизащ от стара износена гума.

— Чувал си много от думите на Микаелината история, но те може би не предават вярната картина. Тя беше младо момиче, когато срещна Джулиан — само няколко години по-голяма от Джейси. Но по нищо не приличаше на нея. Тя имаше слаба и бедна майка и баща, който никога не й говореше пред хората. Живееше в лошата част на града, в къща, която никой не биваше да вижда. Един ден срещна божество. Влюби се в него, както могат да се влюбват само младите момичета. Ожениха се… но се оказа, че той не е божество, а само един егоистичен младеж, който не искаше друго от живота, освен да се забавлява. Искаше да получи всичко, но пътят на любовта не е лесен, si? И той разби това същото сърце, което беше изпълнено с любов към него.

Тя се наведе и докосна ръцете на Лиам.

— Когато дойде, не бива да казваш на Джейси кой е той. Това е muy importante. Не можем да му позволим да нарани скъпото ни момиче.

Лиам знаеше, че това е по-лесният начин: да не казват истината на Джейси, но знаеше, че Микаела би й разкрила тайната.

— Права си, Роза. Засега няма да й казваме нищо.

Но докато казваше тези думи, знаеше, че това не е добре.

Лиам бавно се качваше по стълбите. Знаеше, че не бива да говори с Джейси точно сега. Знаеше, че сега шансовете му да й каже правилните думи са горе-долу равни на шансовете му да изкачи Еверест по шорти. Но трябваше да поседи с нея, да държи ръката й, да я погледне в очите. Разбира се, изпитваше вина, но имаше още толкова много неща. За пръв път през живота си се страхуваше, че може да изгуби любовта на дъщеря си.

Спря пред вратата на стаята й, после почука тихо.

— Влез.

Той отвори вратата и я завари точно както беше очаквал — на телефона. Тя каза: „Довиждане“ и затвори.

— Здрасти, тате.

Тате.

— Здрасти, хлапе.

— Как е тя?

— Все така. — Той седна до нея и хвана нежно ръката й. — Ти как си?

Тя храбро изобрази усмивка на бледото си лице.

— Добре.

Той не можеше да се сети какво друго да каже. Можеше да мисли само какво ще се случи с всички тях, когато Джулиан Тру влезе в живота им. Джейси, както и Лиам, знаеше само, че Майк се е омъжила много млада за човек, който не е бил готов за семеен живот. Двамата били много млади… несполучлив брак. Майк беше измислила съвсем обикновена история. В нея нямаше място за възможността да се намеси Джулиан Тру.

Лиам знаеше, че през дните, седмиците и годините, които лежаха пред него, щеше да разделя живота си на две ясно очертани части. Преди комата и след нея.

Трагедията беше като острие, разсичащо времето, разделящо сега отпреди, отделящо това, което би могло да бъде, от реалността — чисто като хирургически скалпел. Дори ако Микаела се възстанови, животът на всички ще бъде променен. Той се боеше, че тайните, които беше крила, винаги ще бъдат тук, в него, като нещо грозно и зловредно, разположено достатъчно близо до сърцето му, за да наруши ритъма му, и макар че можеше да бъде премахнато, щяха да останат белези завинаги, а парченца от него ще останат в кръвта му и ще я направят лоша, така че ако случайно пореже кожата си, за един удар на сърцето кръвта ще тече черна като туш, преди да си спомни, че трябва да бъде червена.

Сега, докато гледаше тъжните кафяви очи на Джейси, той знаеше, че трябва да й каже истината за Джулиан. Знаеше също, че няма да го направи. Би дал живота си, за да не й причини тази болка.

— Добре ли си, тате?

Той нямаше сили да се усмихне.

— Като ливада след дъжд.

Наведе се и я придърпа в прегръдката си. Тя се притисна към него и в един кратък, ярък миг всичко изчезна, остана само усещането, че той я обича, а тя му отговаря със същата обич.

Когато се отдръпна, видя в очите й онази смесица от тъга и страх, която беше променила всички тях.

— Тате?

Изведнъж той се почувства страшно уязвим, едно докосване можеше да го разбие на парчета.

— Обичам те, Джейси. Дойдох само да ти го кажа.

Тя се усмихна с облекчение.

— И аз те обичам, тате. Помниш ли, когато имах апендицит?

Той я погали по косата.

— Разбира се.

— Ти ми даде бонбон и ми каза, че ще махнеш болката… и наистина я махна.

— Бих искал и сега да е толкова просто.

Усмивката й се стопи.

— Искам пак да съм малка.

Той отново я прегърна. Дори и да се чудеше защо я притиска толкова силно, тя не каза нищо.

[1] Моят дом е и твой дом (исп.). — Б.пр. ↑

Глава 14

Градът изглеждаше като скапан филмов декор. Плезънтвил нощем.

Джулиан се взираше през затъмнените стъкла на лимузината. Не можеше да си спомни някога да е виждал толкова… сладко градче. Очакваше всеки миг да се появят героите на Дисни, подскачащи по тротоарите.

Той смъкна преградата между себе си и шофьора, за да каже:

— Търсим хан „Селската къща“. Вероятно е в съседство със „Затрупаната от сняг кръчма“.

— Имам адреса, сър.

— Слава Богу. В град с такива размери можем да го подминем с колко — един квартал? Или два?

Шофьорът излезе от „Главната улица“ и сви по улица „Ледниците’’. На половината път спряха пред барикада. Няколко коли бяха спрени по средата на шосето, зад оранжеви ограничители. Шофьорът спря и започна да обръща.

— Чакай.

Джулиан натисна бутона за отваряне на прозорците. Стъклата тихо се смъкнаха. Той подаде глава да види за какво, по дяволите, беше тази барикада. Студът ощипа носа и очите му.

Надясно се виждаше обширно поле, покрито със сняг. В средата му имаше голямо замръзнало езеро. Около импровизираната пързалка за кънки бяха наредени коли, златистите им фарове превръщаха мястото в “Медисън Скуеър Гардън" на открито. Навсякъде имаше хора, деца и възрастни, всички се пързаляха в една посока.

Забеляза малък щанд на няколко стъпки от колата. Неколцина мъже печаха хотдог на открит огън.

— Господи, липсва само Джими Стюарт. — Той прибра главата си и вдигна стъклото. — Продължавай, закарай ме в хотела.

Лимузината обърна и отново тръгна по „Главната улица“.

— Вече няма много такива градове — каза шофьорът, поглеждайки нервно в огледалото за обратно виждане.

Минаха край голяма къща във викториански стил, разположена в ъглов квартал. Покривът беше скрит под преспи сняг. Ограда от бели колчета разделяше големия парцел на спретнати малки части. До отворената врата имаше издълбан върху дърво надпис ДОБРЕ ДОШЛИ В „СЕЛСКАТА КЪЩА“.

Джулиан излезе от колата. Дъхът му се кълбеше пред лицето. Господи, ама че студ. Надяваше се Тереза да му е сложила в багажа палто. Извади слънчевите очила от джоба на ризата и си ги сложи.

— Внеси чантите — каза той, докато влизаше. Обувките му за тенис скриптяха в твърдата снежна кора.

Вратата се отвори, преди да е стигнал до верандата. Сивокоса, набита жена в рокля на цветя и карирана престилка застана на входа.

— Наистина сте вие! Момичетата, пък и аз не смеехме да се надяваме. В град като този… — Думите й преминаха в кикот.

Когато тя спомена „момичетата“, той си представи стадо селски моми, всичките облечени в памучни рокли на цветя. Въпреки че беше уморен, я озари с усмивката. Никога не пречеше да поглезиш обожателките.

— Здравей, скъпа.

Тя плесна с ръце и във въздуха се вдигна брашнено облаче.

— Ехей, „скъпа“. Само да чуе Гертруда. Направих ви маслени бисквити за всеки случай. Прочетох в „Инкунърър“, че са ви любимите.

— Ти си небесен ангел — каза той, макар че не можеше да си спомни какви, по дяволите, са тези маслени бисквити. — Сега, ако нямаш нищо против, пътувах дълго и съм адски уморен. Ще ти бъда много благодарен, ако ме заведеш в стаята ми.

— Разбира се.

Тя се врътна като торен бръмбар и заприпка нагоре по тясното стълбище. Джулиан чуваше как шофьорът громоли след тях с чантите.

На втория етаж жената се заклатушка към края на коридора и отвори врата, зад която се откри широка, проветрива стая, потънала в тъкани, целите в набори. Лаура Ашли не би могла да намери приложение за толкова много набори, даже и да вземеше ЛСД.

— Това е апартаментът за младоженци — каза сияеща тя. Протегна дундеста ръка. — Между другото, аз съм Елизабет, но може да ми викате Лизбет.

— Лиз… бет. Очарователно име. — Той надникна в стаята и се намръщи. — Извинявай, Лизбет, къде е банята ми?

— Нататък по коридора. Третата врата отляво.

Той бавно се обърна да я погледне.

— Искаш да кажеш, че трябва да деля банята с други хора?

— Обикновено е така, но ски сезонът още не е започнал. Вие сте единственият ни гост, тъй че банята всъщност е само за вас.

— Само дето трябва да си взема храна за из път, ако искам да отида там.

— Е, наистина… — нацупи се тя.

— Съжалявам, това беше шега. Стаята е чудесна. Ще настаните и шофьора ми, нали? За предпочитане на друг етаж. Ще платя и за останалите стаи. Бих искал целия етаж за себе си.

— Разбира се.

Тя се изчерви мило и наклони глава. Заотстъпва с лице към него, като се усмихваше до последния миг, после се обърна и изчезна.

Той седна в края на леглото. Пружините заскърцаха и застенаха под тежестта му.

— Ще разопаковаш ли багажа? — каза той на шофьора, като се просна по гръб на леглото.

Лиам остана в кабинета почти до пет часа поради спешен случай. Когато затвори и тръгна към болницата, вече беше съвсем тъмно. Излезе навън в нощта и чу високите далечни звуци от детски смях. Тази вечер се пързаляха с кънки.

Влезе в колата и подкара през опустелия град. Стигна в болницата и отиде в малкия ъглов кабинет, който деляха с Том Гранато, общопрактикуващ лекар от Деминг.

Веднага разбра, че Джулиан Тру е пристигнал. Иззад вратите долиташе шум от развълнувани разговори, стъпките бяха забързани, шепотът ставаше по-силен. Той изчака интеркомът да позвъни.

Вместо това на вратата се появи Сара, която отвори, без дори да почука. Лицето й пламтеше яркорозово, беше широко усмихната.

— Доктор Кембъл, един човек иска да ви види…

— Джулиан Тру.

Тя се опита да скрие изненадата си.

— Как се досетихте?

— Магия.

— Казва, че е тук, за да види Микаела.

— Доведи го.

Сара кимна рязко и изчезна.

И така, започва се. Лиам опита да се успокои. Тази сутрин се беше подготвил особено старателно. Беше облякъл най-хубавите си черни панталони и синята бархетна риза, която Майк му подари миналата Коледа, но сега разбираше колко безсмислено е всичко това. Бялата престилка, която носеше, можеше да му бъде съвсем слаба защита.

Вратата се отвори.

Лиам се обърна.

Мъжът, застанал на вратата, се усмихна, просто се усмихна и на Лиам му прилоша. Снимките не предаваха блясъка на Джулиан, никакъв обектив не можеше да хване завладяващото привличане на това лице.

— Аз съм Джулиан Тру — представи се ненужно той и Лиам видя, че му харесва да се държи така, сякаш по света има хора, които не знаят кой е той.

Лиам се изправи бавно на крака. Свали очилата си, сякаш това щеше да помогне, и ги прибра в джоба на престилката.

— Здравей, Джулиан. Радвам се, че дойде. Аз съм Лиам Кембъл. Исках…

— Мога ли да я видя веднага?

Лиам въздъхна. Не знаеше защо му се искаше да отлага това, Джулиан, изглежда, не бързаше да си тръгне. Все пак мисълта, че ще го заведе при нея, го караше да се чувства зле.

— Ела с мен.

Той поведе Джулиан по коридора към стаята на Микаела. Бавно отвори вратата.

Джулиан се промъкна край него и приближи до леглото. Остана дълго време взрян в Микаела.

— Какво се е случило?

— Паднала е от кон и се е ударила в пилона на оградата.

— От колко време е така?

— Малко повече от месец.

Джулиан махна кичур коса от очите й.

— Здравей, Кейла. Аз съм Джулс. — После вдигна поглед. — Чува ли ме?

Лиам се вгледа в Микаела.

— Точно затова си тук.

— Какво да правя?

Лиам се почувства като дядо Уолтън, който обяснява на Робърт Редфорд как се говори на жена.

— Просто й говори, Джулиан. — Гласът му премина в шепот. — Понякога реагира на… спомени… истории от миналото.

— И на името ми. Реагирала е на името ми, така ли?

Отговорът изискваше невероятно усилие.

— Да.

Джулиан примъкна един стол до леглото и седна.

— Ще ни оставите ли за малко насаме, докторе? Хей, Кейла, аз съм. Джулс.

Тя не реагира.

Лиам въздъхна бавно, като сдържаше дъха си. Разбра, че се е страхувал да не би тя да се събуди веднага щом чуе гласа на Джулиан.

Джулиан взе ръката й.

— Кейла, скъпа?

Лиам не можеше да понесе гледката на това докосване, обърна се и излезе от стаята. Щом се озова в коридора, се облегна на стената.

Измина почти минута, преди да осъзнае какво е направил… или не е направил.

Не беше казал на Джулиан, че е съпруг на Микаела.

Джулиан не го биваше да съчинява собствени реплики.

Помисли си да позвъни на сестрата да му донесе приличен стол, после се отказа от идеята. Той не беше безнадежден идиот, знаеше, че си търси нещо, за което да мисли, нещо друго, освен жената, която лежеше пред него.

Тя изглеждаше красива като спяща принцеса. Той почти я виждаше как сяда в леглото, усмихва се и казва:

— Здрасти, Джулс, защо се забави толкова?

Когато си представи гласа й, годините изчезнаха.

Джулиан не си беше спомнял за нея отдавна, но сега, докато я гледаше, си спомни ясно чувството да я обичаш… и да бъдеш обичан от нея. От всички жени, които беше срещал през живота си, само тя беше сигурно пристанище, с нея се чувстваше у дома.

Той затвори очи и спомените изплуваха.

— Помниш ли началото, Кей? Когато те целунах за първи път, мислех, че ще умра. Не както децата казват „Ще умра“. Беше наистина страшно. Сърцето ми биеше толкова бързо, че не можех да дишам, и си помислих: „Край, ще умра.“

Знаеш ли, че имаше вкус на дъждовна вода?

Толкова силно се влюбих в теб, струваше ми се, че се давя. Помниш ли как се любихме за първи път? Бяхме в някаква овощна градина, лежахме върху вълнено одеяло. Бях изпратил асистентката чак в Якима за бутилка ’’Дом Периньон". Исках да бъда първият мъж, който ще ти покаже вкуса на звездната светлина. Не знаех, че ще съм и първият ти любовник.

Когато вкуси шампанското, ти се засмя, сложи ръце под главата си, загледа се към небето и ме помоли да ти разкажа за себе си.

Опитах се да ти разкажа нагласената история, която Вал беше измислил, но ти каза: „Времето ни заедно е скъпоценно. Не искам да си остана с това, което мога да науча за теб от «Инкуайърър». Искам да знам, че съм докоснала теб“.

Той се опита да си спомни как любовта им беше угаснала. Беше толкова дълбок, онзи кладенец от споделени чувства, как бяха стигнали до повърхността? И докато се чудеше, вече знаеше отговора.

Тя искаше от него да порасне. Звучеше невероятно просто, но ако погледнеше истината в очите, това беше в основата. Тя искаше от него да прави жертви в името на семейството, но той беше само на двайсет и три години. Едва беше готов да стане съпруг, съвсем неподготвен беше да стане баща. Той искаше просто да се забавлява, това беше всичко… и тъй, беше се отдръпнал, беше поел по добре познатата пътека на безгрижието, по пътя, претъпкан с жени, чиито имена никога не помнеше, и с купони, които никога не свършваха.

Чувстваше се, сякаш е погледнал през врата, която се открехва. Зад нея можеше да хвърли поглед към себе си, отвъд златното момче, отвъд звездата, обратно до самотното момче, което беше някога. През всичките години оттогава и досега, той никога не беше обичал никого. Тази жена, Кейла, беше най-близо до любовта. Неговата любов към нея беше най-доброто, което би могъл да постигне, а той бе й обърнал гръб.

Взираше се в лицето й, внимателно разглеждаше красивите полумесеци на черните мигли, бледите пухкави устни. Би ли могъл да каже нещо важно на тази жена, която познаваше толкова добре, и въпреки това изобщо не познаваше, на тази жена, чието сърце беше разбил е лекомислието на дете, чупещо омръзнала му любима играчка?

Сълзи опариха очите му. Не можеше да повярва. Не беше плакал от години. Освен когато му плащаха, разбира се.

— Това ще ти хареса, Кей. Аз плача. — Той се наведе към нея, опрял брадичката си върху студената сребриста тръба на леглото. — Помниш ли как се скарахме за пръв път? Беше на един от купоните на Вал, след някакво представяне на екран. Той ми каза, че има роля за мен в някакъв незначителен филм, който се казвал „Взвод“. Аз казах: „На кого му пука за тази война, по дяволите?“, а ти ме удари, направо ме зашлеви пред всички. Каза ми да престана да бъда проклета звезда и да се опитам да бъда актьор.

Тогава беше започнало — краят, който изцяло беше вплетен в началото — а той беше твърде погълнат от себе си, за да забележи.

— Ти винаги искаше толкова много от мен, Кейла — каза тихо той, поклащайки глава. — Никога не съм имал такъв талант… Защо не го разбра?

Той се взря в нея. Едва сега забеляза простия златен пръстен на безименния пръст на лявата й ръка.

— Господи — прошепна той. — Ти си омъжена.

Глава 15

Лиам караше през Ласт Бенд. Градът блестеше като диамантена корона върху бяло кадифе. На хоризонта зад него назъбени сини върхове се издигаха към осеяното със звезди небе.

Спря пред „Селската къща“ в тишината, нарушавана само от приглушеното бръмчене на парното, той почака минута, докато събере мислите си.

Последното нещо на света, което искаше точно сега, беше да говори с Джулиан Тру, но нямаше избор. Когато отново вдигна поглед, Джулиан стоеше до колата. Ненормалникът носеше черна тениска и джинси. Сигурно замръзваше.

Лиам се пресегна и отвори вратата. Джулиан се шмугна в колата и се облегна.

— Господи Исусе Христе, ама че е студено тук. — Усмихна се и се обърна към Лиам. — Радвам се, че се обади. Не мога да понеса дори мисълта да прекарам вечерта в тази стая без баня и да гледам един от трите телевизионни канала, всичките на снежинки. Какво ще кажеш за по едно питие?

Без да се замисли, Лиам можеше да изброи поне трийсет и две хиляди неща, които би правил с по-голямо удоволствие.

— Разбира се.

Отново включи двигателя и тръгна през града. Не можеше да измисли какво да каже, а и Джулиан не си направи труда да говори.

Лиам спря пред заведението на Лу и слезе от колата.

— Ела с мен.

В часа преди вечеря в заведението на Лу беше тихо. Никой не играеше боулинг на четирите пътеки. Както винаги мястото миришеше на прегоряла мазнина и цигарен дим. Собственикът, Лу Падински, стоеше зад бара и го бършеше с прогизнал сив парцал. Видя Лиам и се ухили, при което цигарата в устата му се наклони надолу. Върху барплота се посипа пепел, която бързо беше избърсана.

— Как си, док?

Лиам кимна.

— Ще ни донесеш две бири, нали, Лу?

— Разбира се, док.

Лу плесна парцала през рамо и се обърна към бирените кранчета.

Лиам поведе Джулиан към тапицирано с червена изкуствена кожа канапе в дъното на залата.

Седнаха един срещу друг и Лиам почувства задоволство, че са дошли тук. Първо, светлината беше слаба, а Лиам не искаше да вижда на лицето по-младия мъж на ярка светлина. Второ, нямаше да има тълпа зяпачи, които да се шляят из заведението и да се вълнуват бурно от присъствието на истинска филмова звезда в Ласт Бенд. Надяваше се, че Джулиан се чувства не на място в дупка като тази, но всъщност Лиам знаеше, че човек като Джулиан никога не се чувства не на място.

Лиам знаеше, че е детинско, но имаше нужда от подкрепа, макар и слаба като лошата светлина.

Взираше се в по-младия мъж и си припомняше нещата, които беше научил за него. Интернет беше чудесно средство за това. Знаеше например, че Кейла Тру един ден е „изчезнала“. Знаеше също, че Джулиан и Майк в началото са били щастливи, истинска холивудска звездна двойка, но нещо — някои репортажи твърдяха, че са наркотици, други — жени, трети — извънземни — беше помрачило звездната им светлина. И че Джулиан Тру, който се беше женил четири пъти, е един от най-високо платените актьори в света.

Лу се заклатушка към тях и тръшна две халби на масата. Бирата се плисна над ръбовете.

Джулиан се усмихна лъчезарно на човека.

— Благодаря.

Лу понечи да отговори, после спря.

— Ей, ти приличаш на оня…

Усмивката на Джулиан беше толкова блестяща, че Лиам едва не се пресегна за слънчевите си очила.

— Аха.

— Джулиан Тру. Често ли ти го казват?

— Непрекъснато.

Лу смушка актьора с лакът.

— Помага ти да сваляш мацките, а?

После се обърна към Лиам.

— Как е красивата ти съпруга?

— Добре е. Благодаря, Лу.

Лу кимна и се отправи към бара, като си тананикаше.

Лиам отпи от бирата.

Джулиан се облегна и простря ръце върху облегалката на дивана. На Лиам му се стори, че гледа златист лъв, който се протяга на слънцето.

— Не очаквах… да е толкова… — Той не довърши изречението.

— Сега е по-добре отпреди.

— Господи. — Очите на Джулиан се присвиха. За пръв път поглеждаше Лиам.

— Тя мигна преди няколко дни тази седмица.

— Примигването е добър знак, а?

— По-добре е от нищо.

— Е, страшно любезно е от твоя страна, че ми се обади. Дяволски сигурен съм, че нямаме доктори като тебе в клиниката „Седарс-Синай“, е, може би само Лиз и Майкъл, но не и ние, другите.

— Аз съм съпругът й.

— Ти?

Лиам не се остави тонът да го разстрои.

— Женени сме от десет години. Сигурен съм, че си забелязал венчалната халка…

Джулиан завъртя очи.

— Мамка му.

Лиам не би се включил в такъв разговор за нищо на света.

Джулиан вдигна рязко ръка.

— Хей, Лу. Ще ми донесеш ли пакет „Марлборо“?

Лу се ухили и грабна един пакет. Забърза към масата и пусна цигарите пред Джулиан заедно с картонче кибритени клечки.

— Добре е да видиш пушач в Ласт Бенд. На изчезване сме.

— Хубаво сравнение, Лу. Благодаря. — Джулиан отвори пакета, измъкна цигара и я запали. Димът се виеше пред лицето му, но през пелената Лиам виждаше как сините очи го изучават. Джулиан се пресегна за бирата си и отпи дълга глътка, после остави халбата между двамата. — Сигурно наистина я обичаш. Имам предвид, за да ме извикаш.

— Обичам я — каза тихо Лиам.

Джулиан отново се облегна назад.

— Това място ми напомня за онази мизерна закусвалня, където работеше Кейла.

— Наистина ли?

— Господи, тя беше красавица — усмихна се Джулиан. — А онези добри християни в Санвил се отнасяха с нея като с отрепка.

— Тя казваше, че не е могла да се приспособи.

— Че кой, по дяволите, иска да се приспособява там? Онзи град беше като трън в окото на Господ. Но това я нараняваше, разбираш ли? Толкова се страхуваше да не свърши като майка си. Кей би направила всичко, за да я приемат някъде.

— Като например да се омъжи за теб?

Този път Джулиан не се усмихна.

— Или за теб. Разбирам защо е дошла в този град. Сигурно е имала нужда от някой като теб след… мен.

Лиам не можеше да не зададе въпроса, той пареше на езика му, оставяше горчилка в устата му.

— Какво се случи между вас?

Джулиан въздъхна.

— Знаеш как става. Бяхме влюбени… а после вече не бяхме. По дяволите, аз бях на двайсет и три. Не знаех какъв искам да бъда, но знаех, че не искам да съм господин Верен завинаги. — Той погледна встрани, дръпна продължително от цигарата си, после издиша. — Дори не исках да опитвам. Когато си тръгна, тя каза, че ще чака да отида и да я върна. Вечно — каза, че ще чака вечно.

Лиам искаше да не разбира толкова ясно. Отпи от бирата, наблюдавайки Джулиан над покрития с пяна ръб на халбата.

— Ами дъщеря ти? Защо не си й се обаждал?

Джулиан трепна и Лиам се досети: „Господи, той дори не е помислял за Джейси. Качил се е на самолета и се е втурнал насам, без нито веднъж да си спомни, че има дете тук.“

— Тя беше толкова малка, когато я видях за последен път. Честно казано, не знам какво изпитвам към нея. Сигурен съм, че ще се изясним, когато я срещна.

Лиам знаеше, че богатите са различни, а богатите, които са известни, са още по-различни, но не можеше да разбере що за човек може да бъде толкова безразличен към чувствата на едно младо момиче. Той не отвърна очи от Джулиан. Можеше поне да се престори, че се срамува.

— Тя не знае, че си й баща.

— Какво? Кей не й ли е казала? Мислех, че ще се гордее с това…

— Ти си я наранил, Джулиан.

— По дяволите.

— Искаш ли ти да й кажеш?

— Аз? Не.

Слава Богу, отдъхна си Лиам.

— Градът е малък. Не бих искал тя да открие…

— Няма да кажа нищо. Ако се разчуе, ще кажа, че съм тук от името на фондация „Пожелай си нещо“. Моля те, Лиам, нека да… почакаме и да видим какво ще стане с Кейла, става ли? Искам да кажа, ако не се събуди…

— Добре — каза Лиам, като гледаше внимателно Джулиан. — Ще почакаме.

Когато Лиам се прибра, видя, че Роза го чака, въпреки че беше късно. Тя остави плетивото си настрани, стана и пресече всекидневната към него. Готвеше се да каже нещо.

— Съжалявам, Роза, не сега — каза той, минавайки край нея.

Каквото и да искаше да каже, той не искаше да го чуе.

Качи се по стълбите и тихо влезе в стаята на Джей си.

Тя спеше дълбоко, едната й ръка беше протегната наляво, сякаш и в съня си се пресягаше за телефона.

— Ти винаги ще бъдеш моя дъщеря — промълви той.

На следващата сутрин Лиам се събуди рано и се измъкна тихо от леглото, като внимаваше да не събуди Брет, който спеше кротко до него. Взе си набързо душ, грабна някакви дрехи от гардероба си, натъпка ги в кожената чанта и слезе долу. Остави бележка „Приятен ден“ за Роза и децата на празната кухненска маса.

Зората се промъкваше през Ласт Бенд като бавно осъзнавана мисъл. Тънки лъчи розова светлина озаряваха върховете на дърветата. Входните врати на магазините бяха тъмни.

Той стигна до болницата, паркира на своето място и отиде в стаята на Микаела. Включи лампите и веднага отиде да вдигне завесите.

После много бавно се обърна.

Тя беше неподвижна както винаги, бледото й лице беше хлътнало, ръцете — опънати и завити край тялото.

По одеялото, дръпнато високо на гърдите й, нямаше нито една гънка.

Разбра, че е спрял да диша, едва когато изпусна пресекващ дъх. Страхуваше се, че Джулиан вече я е събудил.

Сега за пръв път изглеждаше, че е важно, дори решаващо, Лиам да достигне пръв до нея.

— Здравей, Майк — прошепна той и включи музиката.

Днес беше избрал нещо от Андреа Бочели, за да й напомни за сладката болка на живота.

Застана до леглото, сложи на земята чантата и разкопча ципа. Извади тъмносин кашмирен пуловер, който тя му беше купила при последното им пътуване до Ванкувър, и много внимателно го постави на гърдите й.

— Усещаш ли моята миризма, Майк? Моята? — Знаеше, че ако затвори очи, ще си спомни последния ден от това пътуване. Бяха минали канадската граница, за да гледат представление на „Рент“ на открито и в тъмния театър, сред тълпа непознати, се държаха за ръце като ученици.

— Ти ми купи пуловера на другия ден, помниш ли? Опитах се да ти кажа, че е много скъп, че памучен пуловер от Еди Бауър ми е достатъчен. — Гласът му се прекъсна. — А ти каза, че нищо не е достатъчно добро за мен.

Той хвана ръката й.

— Но аз не съм тук, за да ти говоря за това, нали?

Той смъкна решетката на леглото и бавно легна до нея.

— Не знам защо досега не се сетих да донеса някой от моите пуловери. Миналата нощ се събудих целия в студена пот, като си задавах този въпрос. Мислех за всички, но не и за себе си… за всички, които си обичала, освен мен. Винаги си казвала, че в това е най-голямата ми сила — че мисля за всички, преди да помисля за себе си. Но това е и слабостта ми и ние с теб го знаем.

Той вдигна ръката й с неприятно чувство, предизвикано от липсата на съпротива, и я целуна.

— Оставях всички други да подхранват спомените ти, защото се страхувах от силата, която крият. Страхувах се да не се… пречупя. Мисля, че още се страхувам, но не мога да преживея и един ден повече, без да мина през този страх. Изглежда, мога да мисля само за теб и Джулиан. Той се влюбил в младо момиче с големи мечти, което се чувствало като у дома си в лентата за бързо движение, момиче, което очаровало цялата страна. Изобщо не мога да си представя тази жена. Аз се влюбих в медицинска сестра с очи, пълни с тъжни спомени, и нежно, отзивчиво сърце.

Никога не съм познавал голяма част от теб и това ме кара да се чувствам… изгубен. Сякаш животът ни заедно не е бил истински. — Той пое дълбоко дъх. — Когато мисля за нас, си спомням дребни неща, като миналата Коледа, когато ходихме на ски в планината Швайцер и ти каза, че единственото, за което можеш да мечтаеш при един спорт, от който ти замръзва носът, е да спреш да го практикуваш.

Той се усмихна при спомена. За пръв път думите му бяха върнали нея при него. Не съпругата, вкочанена в съня си, а засмяната, трепетна жена, за която се беше оженил.

— Когато се върнахме у дома, беше точно време за „Дните на ледниците“ и както винаги, ти беше магьосницата, която ръководи всичко.

Връхлетя го неочакван спомен и той се засмя на глас.

— Помниш ли какво се случи в гимнастическия салон? Дойдох последен, като се мъчех да разбера как да се намъкна в онзи проклет космат костюм. Всички други бяха навън и се готвеха за надпреварата с шейни. — Той се усмихна. — Ти дойде да ме търсиш. Носеше смешния костюм на Ледената принцеса от „Регатата за спасяване на коне в беда“ и каза: „Винаги съм харесвала мъже, облечени като Голямата стъпка.“ Аз те хванах за ръка и те повлякох към момчешката съблекалня, а ти заключи вратата.

Беше се смяла не по-малко от него. Лиам, не тук…

Той я грабна и я повдигна, така че краката й не докосваха пода. Тя го целуна с дълга и възбуждаща целувка, която отне и последния му дъх.

Той смъкна от нея бялата прозрачна найлонова рокля и белия копринен клин, който носеше отдолу…

— Ти беше луда като мен. Разкопча ципа на костюма ми и ме измъкна от него…

Лиам се засмя с дълбок, гърлен глас, какъвто не беше чувал от седмици.

— Господи, чувствам се като някой от онези оператори на еротични филми. Помниш ли какво стана после, Майк? Помниш ли?

Любихме се там — ние, семейна двойка с две деца, докато целият град ни чакаше отвън, а ние го правехме като двойка вироглави младоци. И насред всичко това, Миртъл почука на вратата на съблекалнята.

Лежахме на пода на момчешката съблекалня, голи и потни, телата ни бяха преплетени като корени на сладник. Трябваше да затуля устата ти с ръка, за да не издадеш нито звук, но ти се смееше толкова силно, че раменете ти се тресяха, а в очите ти имаше сълзи. — Той въздъхна. — Господи, колко хубава беше. Никога няма да забравя колко хубава беше точно тогава и как се чувствах, докато те държах в ръцете си, а между нас нямаше нищо.

Когато Миртъл си тръгна, ти се смя толкова силно, че помислих, че целият град ще те чуе. Ти каза: „Край с репутацията ни“. Аз се засмях заедно с теб и казах: „Говори от свое име. За моята репутация това е огромен плюс“.

Той забеляза как трепери ръката му, докато гали косата й.

— Такива бяхме, Майк. Какви ли може да бъдем отново, само да отвориш очи и да ме погледнеш. Обичам те. Завинаги. Обичам те.

Той се наведе бавно и я целуна по челото, мълвейки:

— Завинаги.

Глава 16

Джулиан се събуди със зверски махмурлук. Беше неизбежно, разбира се. Нямаше какво да прави човек в този Норман Рокуелов град, освен да седи в стаята си, да гледа един от трите телевизионни канала и да пие. Миналата вечер беше прекарал най-малко два часа в опити да се свърже с Вал по телефона. При всеки сигнал „заето“ беше отпивал по глътка от уискито.

С огромно усилие се обърна настрани, пресегна се за телефона и набра номера на кантората на Вал. Сузан вдигна на второто позвъняване.

— Лайтнър и компания.

Най-после Джулиан успя да се закрепи седнал.

— Вал там ли е?

— Здрасти, Джулиан. Изчакай секунда.

Вал вдигна.

— Джули, как я караш в безкрайния бял север?

— Къде беше, по дяволите? Търсих те цяла нощ.

— Кротко, шефе. Ако исках да слушам подобни приказки, щях да се оженя. — Той се засмя на шегата си. — Миналата вечер представяхме на екран „Край тайнственото езеро“ — новата сърцераздирателна драма на Анет Бенинг и Ричард Гиър. После всички… ами, знаеш как стават тези неща. Прибрах се чак след четири. Е, какво става?

— Видях Кейла.

— И аз така си помислих. Как е тя?

Джулиан се опита да предаде с думи как се беше чувствал вчера, но както винаги, този вид честност го затрудни.

— Беше странно и зловещо, Вал. Тя беше в безсъзнание. Не знаех какво да правя. Казаха ми, че реагирала на спомени, и аз започнах да й говоря за нас. — Той се засмя. — Познаваш ме, не мога да си спомня какво съм правил вчера, а си спомних, че когато я целунах за пръв път, усетих… нещо.

— Джули, чувствам се длъжен да ти обърна внимание, че в думите ти с тревога се усеща некрофилска нотка.

— Много смешно.

— Е, какво толкова има? Искаш да останеш още, така ли?

Джулиан почувства неясно разочарование. Искаше да поговорят поне веднъж за нещо важно.

— Тя наистина ме обичаше, Вал. Мисля си, че това е нещото, което си спомням най-добре. Как се чувствах, когато ме обичаше.

— Всички жени, с които се срещаш, те обожават.

— Но не е същото, нали? — попита тихо той.

Вал замълча и Джулиан се зачуди дали агентът му наистина беше чул последните му думи.

— Не, мисля, че не е. Е, какво ще правиш с това неовладяно чувство?

Джулиан не беше мислил за това. Беше толкова зает да изживява, че не си даваше труда да мисли много.

— Ами, мисля, че нищо. Тя е омъжена.

— Каква е?

Джулиан отдръпна телефонната слушалка от ухото си. Вал крещеше така, че сигурно из целия град лаеха кучета.

— Чу ме. Тя е омъжена… за доктора, който ми се обади.

По телефонната линия до Джулиан достигна звук, който не можеше да бъде объркан с друг — запалването на цигара, после издишването на дим в слушалката.

— Той обича ли я?

— Да. Болничната й стая е нещо като светилище на съвместния им живот, а медицинската сестра вчера ми каза, че той седи до леглото с часове, всеки ден от инцидента насам, а понякога дори спи при нея.

— Значи той е голямата работа с всичките му салтанати. Проклет супергерой, който обича жена си толкова, че да ти си обади — на теб, първия й съпруг — да му помогнеш да я събуди. Господи, ще бъде голям ден за пресата. — Вал помълча в непривичен за него изблик на загриженост. — По-добре внимавай с това, Джулс.

Джулиан знаеше, че Вал е прав. Кейла беше част от миналото му. Сега тя имаше нов живот, в който нямаше място за него, но когато я докосна, си спомни любовта им и споменът го накара да се почувства… самотен.

— Джулиан? Връщаш се, нали? Имам предвид утрешния ти ангажимент при Лено…

Джулиан затвори. Изведнъж Холивуд и кариерата му сякаш избледняха като черно-бяла снимка редом със спомена за първата му любов, който беше обагрен в ярките цветове на „Техниколор“.

Той затвори очи. Това беше последното, което искаше да направи, но въпреки всичко се видя как се влачи през болката на младостта си…

Майка му, Маргарет Джеймсън Атууд Кодингтън, още в самото начало беше заявила, че той е прокълнат, и това, изглежда, беше истина. Баща му беше починал осем месеца след раждането на Джулиан. Маргарет не пропускаше да напомни на сина си, че никога не е искала дете. Тя го научи да й вика „госпожо“ и да присъства, без да говори. Когато навърши необходимата възраст, тя го изпрати отвъд океана в пансион в Швейцария, където той остана, докато тя си пробиваше път нагоре през съпрузи, пластични хирурзи и вечерни партита. Изпращаше му чекове, но не и писма.

На шестнайсет години той взе всичко необходимо в една раница и се отправи към Америка, като работеше каквото му попадне по пътя до Лабок, Тексас.

Едва беше навършил деветнайсет, когато зърна бъдещето си. Разбира се, то се яви в образа на жена. Все още помнеше поразителната й красота. Тя го взе, все едно беше красива дамска чанта, която не може да подмине. „Ще го взема“, каза тя. По-късно той откри, че тя е прочута актриса, дошла в града за снимането на филм. Преди да се опомни, вече участваше във филма, а после се озова в Холивуд. Веднага стана сензация. Промени името си, промени и живота си. Вал го пое като клиент и му измисли за произход засукана легенда, която включваше двама починали родители. Той му даде и името Джулиан Тру.

От години Джулиан очакваше, че някой ще открие истината за него, но никой не го направи.

Кейла беше единствената, която настояваше да го опознае, да види човека зад лъскавата обвивка на славата. Беше й казал всичко, освен истинското си име.

— Господи, сега пък мисля за майка ми. Стига толкова.

Той спусна краката си от леглото и се изправи, после се запъти несигурно по коридора към банята.

Взе си душ в най-малката пластмасова душкабина на света (ако беше двойно по-голяма, щеше да стане за ковчег), после облече избелели дънки „Ливай“ и черна тениска. Взе палтото, което беше купил предния ден в местното светилище на модата — магазина на Зик. Сви се в него, вдигна яката, излезе от стаята и забърза надолу по стълбите. Удари с юмрук по вратата на стаята, в която беше настанен шофьорът.

— Хайде, тръгваме!

Лизбет надникна от кухнята и го пресрещна във фоайето. Изглеждаше, сякаш се беше напудрила цялата с брашно, готова за фритюрника.

— Довиждане, господин Тру. Ще ви видим ли за обяд?

— Не знам. Довиждане, Лизбет.

Той отвори вратата и видя десетина момичета, застанали на тротоара до бялата дъсчена ограда. В мига, в който се появи, те заврещяха името му.

Клюките, изглежда, се разпространяваха дяволски бързо в Плезънтвил.

Той се ухили лениво.

— Е, здравейте, госпожици. Прекрасно е да ви видя всички.

Те се скупчиха заедно, като стоножка от униформи на мажоретки и голи крака. Кискаха се.

Той слезе леко по стълбите.

— Я да видим какво имаме тук, да не е комитетът по посрещане на гости в Ласт Бенд? Толкова много хубави момичета. Поласкан съм.

— Ще се подпишете ли в бележника ми за автографи, господин Тру? — попита едно от момичетата. Имаше кръгло като чаена чинийка лице и яркочервени бузи.

— Ще бъде голяма чест за мен.

Той измъкна химикалка от джоба си и започна да раздава автографи. Момичетата бърбореха едновременно, кискаха се и се побутваха една друга към него.

— Тази вечер е зимният бал на гимназията, господин Тру… Дали ще искате да се отбиете? — попита едно от момичетата, а думите й преминаха в смях още преди да е завършила изречението.

Той притисна ръка към сърцето си. Господи, това му харесваше.

— Е, мисля, че хубавица като теб вече си има кавалер.

— Да, Серена — изкрещя някоя от девойките, — ти вече си имаш кавалер. Какво ще кажете да дойдете с мен, господин Тру?

Канеше се да отговори на глупавия въпрос, когато я видя в края на групата. Усмихваше се, без да се киска, не искаше автограф.

Отегченото му сърце спря за миг, може би за два.

Тя беше красива — холивудски красива — високо, тънко, чернокосо момиче, погледът в очите й беше мек като разтопен черен шоколад. Гарвановочерната коса падаше като водопад от туш по гърба й. Трябваше да е тя…

Написа името си грешно и подаде листчето хартия на червенокосо момиче, което му се усмихваше, показвайки пъстри зъбни скоби.

Той се промъкна леко през тълпата, приближавайки се към тъмнокосото момиче. Сърцето му биеше ускорено.

— А ти коя си, скъпа?

— Аз съм Джейси.

Джулиана Селесте. Джей Си.

Дъщеря му. Беше прекалено развълнуван, за да говори. За пръв път я виждаше истински — не като избледнял образ на бебе в кошче, а като младо момиче, израснало без него.

Не искаше да затваря очи, но клепачите му някак си се плъзнаха надолу сами. В тъмнината той видя образ от далечното минало, той и Кейла в леглото, а между тях — бебето, внимателно завито пищящо вързопче.

— Не е ли съвършена? — беше казала Кейла.

Той отвори очи и се взря в дъщеря си.

— Господин Тру? — Тя се изчерви мило. — К-какво правите в Ласт Бенд?

— Аз съм… ъъъ… тук… от името на фондация „Пожелай си нещо“, посещавам пациенти в болницата.

— Мама е болна. В кома е. Може би… може би ще я посетите.

— Ще бъда щастлив да го направя. Може пък и веднага да отида.

— Тук съм, господин Тру! — Жизнерадостното лице на шофьора се подаде над кискащите се момичета.

Те веднага се отдръпнаха в знак на уважение, каквото не беше виждал в Холивуд от доста време. Всички, освен Джейси. Тя стоеше на място и го гледаше с очи, които внезапно се изпълниха с тъга.

Той се вгледа в нея, като се опитваше да запомни лицето й, после тръгна към лимузината. Не искаше да поглежда назад, но когато се качи в колата, най-после се обърна и я загледа през затъмненото стъкло.

В гърдите на Джулиан се надигаше ново, непознато чувство, което му пречеше да диша.

Срам.

Нощта се спусна като внезапна слепота, изтривайки последните розови лъчи на залязващото слънце. Лиам се извърна от прозореца и се взря в дъщеря си.

Джейси стоеше пред огледало в цял ръст, загледана в отражението си. Косата беше вдигната от лицето й, прибрана като пищен черен талаз и подчертана с четири блестящи пеперуди от розов кристал. Лъскавата рокля в бледолилав цвят й стоеше прекрасно.

Изглеждаше толкова пораснала. Той изпита лека тъга, като че вече беше изгубил момиченцето си.

В очите й заблестяха сълзи и той разбра, че тя мисли за майка си.

— Щеше да бъде толкова горда с теб — каза той. — Изглеждаш прекрасно.

— Благодаря, тате.

— Знаеш ли какво си спомням? Първия ти празник на Вси светии в Ласт Бенд. Ти беше на пет годинки и беше облечена като феята на зъбчетата. Майк ходи чак до Белингам за най-подходящия розов сатен и заши хиляди розови пайети върху роклята ти. — Той се приближи до нея и за миг я видя, каквато беше преди — малка принцеса с блестяща диадема от магазина „Всичко по един долар“ — Тогава с Майк не бяхме женени, но това беше нощта, когато… — Той преглътна с усилие. — Ти ме попита дали може да ми викаш „тате“?

— Спомням си.

— Ако сега майка ти беше тук…

Тя стисна ръката му.

— Знам.

— Е, милейди, време е — усмихна се насила той.

Слязоха долу, хванати за ръце. След няколко минути Роза въведе Марк във всекидневната. Той беше облечен в тъмносин смокинг, бяла риза и папионка в лавандулов цвят. Гарвановочерната му коса беше сресана назад.

— О, Джейси — каза Марк, пристъпвайки към нея, — изглеждаш великолепно.

— Благодаря, Марк — усмихна се тя.

На горния етаж Брет подаде глава над парапета и запя с цяло гърло: „Идва булката дебела, декар, даже два заела…“

— Брет — извика Лиам, като едва се сдържаше да не се засмее. — Спри веднага.

Брет се разсмя и заподскача надолу по стълбите, после застана до сестра си. Тя го блъсна с лакът по рамото.

— Много ти благодаря, съселче.

Брет вдигна поглед към нея. Роза беше измила малкото му личице така, че цялото блестеше.

— Наистина си хубава.

— Благодаря, хлапенце.

Марк подаде на Джейси прозрачна пластмасова кутия. В нея имаше лента за ръка с бяла орхидея и нежни бледолилави панделки.

— Това е за теб. Норма от оранжерията каза, че тези били най-хубавите. — Той се повъртя известно време, като се опитваше да отвори кутията, после се отказа и я връчи на Джейси.

Тя взе цветето и сложи ластичната лента на ръката си.

— Благодаря. Бабо, ще донесеш ли цветето на Марк от хладилника?

Роза подаде глава, после се втурна към кухнята. След миг се върна с малък бял карамфил, краищата на листенцата му бяха оцветени в бледолилаво.

— Готови сте.

Настъпи неловка тишина. Лиам искаше да каже нещо, но усещаше гърлото си свито. Искаше му се да се обърне към съпругата си, за да й каже: „Погледни я, скъпа“, но никой не стоеше до него. Надяваше се Джейси да не чуе как гласът му трепери, когато каза дрезгаво:

— Добре, деца, готови за снимка.

Марк изръмжа.

— Много смешно! — Джейси го блъсна по рамото, после хвана ръката му и го поведе към пианото. Той я прегърна през кръста и я придърпа към себе си.

— Мислете си за секс! — каза Брет, като се стрелна зад дивана. От скривалището му се понесе кикот. Лиам направи достатъчно снимки за цял брой на списание „Таун енд Кънтри“. Знаеше, че се бави нарочно, сякаш като по магия Микаела щеше да влезе през вратата, само ако можеше да продължи тази сцена още малко.

— Стига, тате — каза Джейси със смях. — Оркестърът сигурно започва да свири отново след почивката.

Тя се измъкна от ръцете на Марк и отиде при Лиам.

— Знам — каза тихо тя. — Мама ще иска да види всички снимки. Всяка поза, от всеки ъгъл, затова си вземам фотоапарата в чантичката. Ще снимам всичко.

Той я прегърна силно, после се отдръпна и се усмихна.

— Сега върви и се забавлявай.

Джейси целуна Роза и Брет за довиждане и бързо излезе.

Лиам стоеше до кухненския прозорец и гледаше как се отдалечава колата с Джейси. Тя тръгва, Майк. Ако всичко беше както преди, той щеше да се обърне към съпругата си и да я прегърне. Тя щеше да плаче. Лиам щеше да отиде до рояла, щеше да седне и да изсвири нещо тъжно и нежно, нещо, което щеше да й даде пространството, от което се нуждаеше, за да потъгува за момиченцето, минаващо по моста към женствеността.

Само че сега на него му се искаше да заплаче, защото беше зърнал за миг колко по-празно щеше да бъде гнездото на бъдещето и колко по-тиха щеше да е тази къща, когато Джейси си тръгне.

И нямаше кой да го прегърне.

Той се отправи с въздишка към всекидневната и включи телевизора.

Джулиан знаеше, че не беше правилно. Беше дори опасно, но не можеше да се въздържи. Всъщност изобщо не се и опита. Самоконтролът не беше силната му страна. Не би могъл да каже защо точно иска да отиде на бала на гимназията, но пък и не би се оставил да го спрат някакви разсъждения. Искаше да отиде и само това имаше значение. Беше прекарал дълъг, потискащо тих ден в болницата, седнал до леглото на Кейла, и сега имаше нужда от малко раздвижване.

Върна се в претрупаната хотелска стая и се облече старателно, сякаш щеше да ходи на връчване на Оскарите, а не на танци в някаква гимназия вдън горите. Черна копринена риза и черни панталони от „Армани“ Не извика шофьора си, измина пеша трите пресечки до гимназията „Ейнджъл Фолс“. Когато пристигна, бузите му бяха премръзнали от студа, очите му сълзяха и страшно му се пушеше.

Мина по празните коридори, като спираше от време на време, за да разгледа наградите, подредени в стъклени витрини между редиците сиви метални шкафчета.

Спря пред залата, пое дълбоко дъх и отвори двойните врати. Трябваше му секунда, докато очите му привикнат към тъмнината, но постепенно видя, че гимнастическият салон е превърнат в претрупан тропически рай. Изкуствени палми се издигаха нагъсто край дебел златист килим, а наоколо десетина момчета в смокинги и момичета в бални рокли позираха за снимка. Край отсрещната стена един оркестър свиреше малко недодялано почти позната песен.

Усети мига, в който го разпознаха. В залата стана тихо. Танците спряха. Децата се отдръпнаха от него, образувайки стесняващо се към дансинга пространство, обградено от шепот и сочещи ръце.

Той се огледа, усмихвайки се с широката си, твърде често упражнявана усмивка, докато я видя. Тя стоеше на дансинга с кавалера си. Дори от толкова далеч Джулиан виждаше, че се взират в него.

Той се придвижи през тълпата по отдавна заучен начин — с вдигната глава, с нетрепваща усмивка, без да погледне никого.

Песента свърши и започна нова — любовната тема от филма „Титаник“ Проклетото сърце продължаваше напред.

Той спря до Джулиана — Джей Си, припомни си той, и протегна ръка.

— Може ли един танц?

Тълпата ахна. Кавалерът й — едро, хубаво момче в смешно евтин смокинг, се смути.

Джейси се обърна към него.

— Имаш ли нещо против?

— Ъъъ… не.

Джулиан я обгърна с ръце и танцът започна. Тълпата се скупчи около тях, всички шепнеха или говореха толкова силно, че музиката почти не се чуваше.

— Защо аз? — прошепна тя.

Той се усмихна.

— Защо не? Е, Джей Си със среднощната коса, разкажи ми за себе си. Получаваш ли добри оценки в училище? Имаш ли много приятели? Вземаш ли предпазни мерки при секс?

Тя се засмя с гърлен смях, който можеш да чуеш в бар, беше точно като смеха на Кейла.

— Говориш като татко. Е, не че той ще отвори дума за сексуалния ми живот.

Нещо в начина, по който го каза — татко — докато гледаше усмихната към него… прониза сърцето му.

Изглеждаше странно, но никога до днес не беше си спомнял за тази дума. Татко. Беше толкова здрава, сигурна, зряла дума. Дори и сега, държейки дъщеря си в ръце, Джулиан не можеше да си представи наистина, че е нечий татко.

— Господин Тру? Чухте ли ме?

Той се засмя весело.

— Извинявай, замислих се за нещо. Е, как се забавляват децата в този град?

Тя сви рамене.

— С обичайните неща — ски, кънки, боулинг, езда. През лятото ходим на езерото Ейнджъл. Има една страхотна въжена люлка на голямото дърво в Къриган пойнт.

Това със сигурност не беше „обичайното“ в Лос Анджелис, във всеки случай не и за децата на знаменитостите. Ако Джей Си беше отраснала при Джулиан, животът й щеше да мине зад железни порти и под охраната на бодигардове. Нямаше да знае какво е да отидеш с колелото си до града за една сода.

За пръв път разбра какво е искала Кейла от него през всичките онези години. Беше използвала думи като „подкрепа“ и „сигурност“, но те не бяха точни. Искаше нормален живот за дъщеря им.

Само това. Нормален живот.

Това беше нещо, което Джулиан никога не беше искал, но сега, докато държеше в прегръдките си дъщерята, която беше и не беше негова, той се замисли за цената, която бе платил за славата си.

Това го порази, остави го без дъх — внезапното осъзнаване, че се е провалил като баща. Сякаш беше влязъл в стая, позната като собствената му спалня, и беше открил, че е празна.

Би трябвало да го знае през цялото време, разбира се, но не беше мислил за това досега.

Той не беше бащата на Джей Си. Край нея у дома имаше един човек, който я обичаше, който знаеше дали е носила скоби, или е хъркала в съня си, който е бил там, за да я вдига, когато е падала.

Джулиан беше посадил семенцето, но не беше избрал да го отгледа, никога не би могъл да й помогне да стане трептящото, красиво цвете, което сега държеше в ръцете си. Как би могъл да помогне на друг човек да израсте, когато той самият имаше нужда от толкова много слънце за себе си?

Въпреки че беше достатъчно умен да разбере истината — той не беше баща на това момиче и никога нямаше да бъде — не можеше да не си пожелае, да не мечтае нещата да бяха различни.

Песента свърши. Той се наведе тъжно и я целуна по бузата. После направи това, което правеше най-добре — отиде си.

Лиам беше във всекидневната, отпивайки по малко от разреденото с много вода уиски, когато чу колата да приближава.

Веднага се стегна. Беше прекарал тук часове, под светлината на една-единствена лампа, мислейки за решението, което бяха взели той и Джулиан. Колкото повече мислеше, толкова по-ясно виждаше колко безотговорно и опасно беше да скрият истината от Джейси. Градът беше малък — клюките преминаваха като пчели от едно градинско цвете на друго, над оградите, по телефонните линии. Измамата с „Пожелай си нещо“ щеше да свърши работа за известно време, но Лиам не вярваше, че Джулиан наистина разбира какво е заложено. Всеки, който казва: „Нали знаеш как е — бяхме влюбени, а после вече не бяхме“, има доста мъгляви представи за любовта и сърдечните болки.

Истината беше, че на Лиам не му харесваше да мами Джейси. Не беше съгласен, че измамата наистина може да донесе полза на някого. Сега, всеки път, щом я погледнеше, той усещаше тежката, грозна завеса на лъжата между тях.

Входната врата се отвори широко и внезапно и тя влетя като свеж полъх в стаята. Бузите й пламтяха наситенорозови, а тъмните като черно кафе очи блестяха.

Не можеше да й каже сега, не и в тази нощ, за която трябваше да пази само вълшебни спомени.

— Здрасти, тате — каза замечтано тя и се завъртя, вдигнала ръце като балерина.

Той бързо взе фотоапарата и направи няколко снимки — за Майк.

— Как беше?

Джейси се плъзна към дивана, отпусна се, пърхайки подобно на колибри, и го целуна по бузата с целувка, лека като перце.

— Абсолютно страхотно. Съвършено. Направих хиляди снимки за мама.

Тя сподави една прозявка.

Той се взираше в нея, обичаше я толкова много, че чувстваше болка в сърцето си.

— Тя ще иска да види всяка една от тях.

Тя се изправи усмихната, завъртя се и плавно се понесе към стълбите. Той я последва, като изключваше светлините по пътя.

На вратата на стаята Джейси се спря и му се усмихна.

— Познай какво се случи.

Той махна кичур коса от очите й.

— Какво?

— Джулиан Тру се отби на бала. Танцува с мен. С мен. Нарече ме Джейси със среднощната коса. Ще запомня тази нощ завинаги.

Ръката на Лиам замръзна върху бузата й.

— Но…

— Лека нощ, татко.

Преди да й отговори, тя го целуна по бузата, влезе в стаята си и затвори вратата.

Той остана дълго на едно място, после бавно почука на вратата. Когато тя се обади, Лиам се опита да се усмихне.

— Аз… ъъъ… току-що получих спешно повикване — не се тревожи, не е за мама — но ще трябва да тичам в болницата. Веднага ще се върна.

Тя се усмихна сънливо, той разбираше, че едва го чува.

— Добре. Карай внимателно.

Той кимна и затвори вратата. Гневът се надигаше постепенно в него. Настани се дразнещо върху него — тъмно и жилещо чувство, като твърде тесен пуловер от евтина вълна. Той се втурна към гаража и скочи в колата.

Завари Джулиан да пуши на стълбите пред входната врата на „Селската къща“. Носеше тениска и джинси — глупакът — и целият трепереше.

Лиам спря рязко и изскочи от колата.

— Какво, по дяволите, си мислиш, че правиш?

Джулиан вдигна поглед. Жестокият студ беше изпил цвета от лицето му.

— Трябваше да я видя.

Гневът на Лиам изчезна. Без него се чувстваше празен. В сините очи на Джулиан имаше море от тъга, изглеждаше напълно разбит. Разбира се, че е трябвало да я види.

— Тя е красива, Лиам. Точно копие на Кейла и когато я погледнах… не видях нищо от мен.

Лиам не знаеше какво да каже. Можеше да каже, че Джулиан никога досега не се е сещал за дъщеря си, че не е знаел какво значи да имаш дете, да си баща на младо момиче.

Джулиан дръпна за последно от цигарата, после я угаси в купчинка прясно натрупал сняг. Тя изсъска и от нея се издигна тънка ивица дим.

— Ней казах. Не мога да си представя, че някога ще й кажа.

Лиам пристъпи напред.

— Защо не?

— Как да го обясня на човек като теб? — Той въздъхна, дъхът се изви като облаче пред лицето му. — Аз развалям всичко, до което се докосна. — Той се опита да се усмихне. — Мисля, че току-що го разбрах. Не искам да нараня Джей Си.

Лиам почувства, че най-после е видял нещо истинско у Джулиан, и не можа да сдържи съжалението си към по-младия мъж.

Джулиан бавно се изправи на крака.

— Ней казвай, Лиам, моля те…

По-късно Лиам щеше да се чуди какво го беше прихванало, дали тъгата и разкаянието в очите на Джулиан, или собственият му страх да не нарани нежното сърце на Джейси. Каквото и да беше, той се чу да казва:

— Добре, Джулиан.

Глава 17

Джулиан седеше до леглото на Кейла и й разказваше малко по малко историята на съвместния им живот. Най-после той беше разбрал колко мимолетно може да бъде едно примигване — точно сега би приел какъвто и да било признак на живот.

Кожата й сякаш беше станала още по-бледа през последните двайсет и четири часа.

— Здрасти, Кей — каза тихо той, като се приближи към нея.

Краката на стола изскърцаха ужасно по линолеума, но той се зарадва да чуе този шум. Всичко беше по-добро от тази проклета тишина.

Той затвори очи, така по-лесно се връщаше в миналото. В тъмнината можеше да си спомни момичето, в което се беше влюбил.

— Мислех си за деня, в който те помолих да се омъжиш за мен. Спомняш ли си?

Беше късна есен. Въздухът в Санвил беше студен и свеж, а всяко вдишване носеше аромата на зрели ябълки. Той нямаше намерение да се връща при Кейла. Когато снимането на филма приключи, си тръгна с мисълта, че тя е просто още един белег върху таблата на леглото му, също като френската гимнастичка, с която спа в Париж, докато снимаше „Дълбоко в сърцето“. Но всеки час без Кейла му се струваше ден, всеки ден — месец. Беше потресен, когато разбра, че тя му липсва.

И тъй, той се върна в онова хапано от бълхи място на задника на географията. Почака, докато стане време да затворят закусвалнята, докато тя остане сама, после много тихо се вмъкна вътре и застана до джубокса…

— Винаги ще си спомням как стоеше до бара, как онази грозна оранжева униформа прилепваше към тялото ти. Как името ми звучеше, обвито в музиката на гласа ти…

Разбирах, че те е страх да се надяваш, че ще се върна за теб. Знаех, че си мислиш за последствията от връзката с човек като мен. Ти каза:

— Не съм бременна, ако си дошъл да питаш за това.

Той почти се усмихна.

— Спомням си, че исках да съм като хората, които се връщат да зададат този въпрос. Трябваше да се обърна и да си тръгна, но отново усетих онази страст да искри между двама ни. Никога не съм се чувствал толкова уплашен и ти някак си го знаеше.

Опитах се да ти кажа истината за себе си. Казах ти, че не съм за теб, че никога в живота си не съм бил верен на никоя жена, но ти само се усмихна. И тъй, аз ти казах всичко, как се върнах в Холивуд, как започнах да чета сценарии, да давам интервюта, да говоря с разни хора… и как една сутрин се събудих с мисълта за теб. Вечер си лягах с мисълта за теб. Спях с други жени и си мислех за теб.

Знаех, че това ще те нарани, но все пак ти го казах. Може би си мислех, че след това няма да мога да ти кажа другото, че ти може би ще ме изхвърлиш и ще трябва отново да си тръгна от теб, но ти просто стоеше, усмихваше ми се и чакаше.

Помниш ли какво ти казах после? „Не искам да те обичам, Кейла.“

Сигурен съм, че чу най-важната дума „не“, но редом с думата „обичам“ тя сякаш нямаше никаква сила. Извадих малката кадифена кутийка от джоба си и ти я дадох. Когато видя диамантения пръстен, ти се разплака.

Тогава коленичих пред теб — помниш ли? Това беше единственият път през живота ми, когато съм го правил. Коленичих пред теб и те помолих да се омъжиш за мен. Ти взе пръстена и го сложи на ръката си.

Исках да кажа нещо романтично, но казах само: „Ако си умна, ще кажеш не.“

Той докосна ръката й.

— Знаех, че ще те нараня, Кей. Рано или късно. И толкова съжалявам…

Вратата се отвори със скърцане.

Той чу познатите стъпки на Лиам.

— Как е днес?

Джулиан сви рамене.

— Все така.

Лиам сложи касета в касетофона — „Изгубени в любовта“ на „Еър Съплай“ — после зае обичайното си място от другата страна на Кейла, близо до леглото.

— Здрасти, Майк.

Джулиан изпита завист към Лиам, който можеше да седи тук часове наред, говорейки на съпругата си, държейки ръката й, вярвайки в щастливия край дори сега, когато виждаха как бледото лице се слива с чаршафите.

Джулиан се взря в Кейла и мислите му се върнаха към деня, в който я помоли да се омъжи за него.

— Аз я нараних — каза тихо той, осъзнавайки със секунда закъснение, че говори на глас.

— Защо?

След снощния разговор Джулиан чувстваше странна близост със съпруга на Кейла. Лиам беше единственият човек на света, който знаеше какво значи да седиш тук часове наред и да се молиш за чудо.

— Нещо не ми е наред. Не мога да обичам дълго. Исках Кейла, исках я, както не съм искал никоя жена преди или след нея. Бях толкова дяволски влюбен…

— Може би това „влюбен“ е имало срок на годност колкото белтъчен крем. Както и да го пазиш, се разваля. Но ако имаш късмет, може да минеш покрай „влюбен“ и да стигнеш просто до „обичам някого“.

— Ти я обичаш така.

— Да.

Джулиан знаеше, че следващият му въпрос ще причини болка на Лиам, но трябваше да го зададе.

— И тя ли те обичаше така?

Джулиан видя, че Лиам иска да го излъже, да каже: „Разбира се, естествено, напълно, с цялото си сърце“; видя също мига, в който Лиам изгуби тази битка.

Той се усмихна едва, усмивката му беше крива.

— Иронията е, че мисля, че тя ме обича… но сега не знам дали някога е била влюбена в мен.

Лиам помълча, после попита:

— Имал ли си семейство, Джулиан? Имам предвид истинско семейство, което е с теб през добрите и лошите ти дни… онова, което те държи настрани от най-страшното?

Въпросът го жегна. Винаги беше искал да има семейство, но в семейството трябваше да даваш, както вземаш. Единственият му шанс беше Кейла; ако се беше държал за нея, би могъл да разбере какво значи да принадлежиш към група хора, които те обичат каквото и да става, които плачат, когато паднеш, и се радват, когато печелиш.

Джулиан потупа джоба си, търсейки цигари, после си спомни, че е в болница. Сега Лиам се взираше в него и го виждаше. Джулиан се чувстваше така, сякаш вътрешностите му са разпрострени на операционната маса, за да може Лиам да ги разгледа, а те са черни и повредени като белите дробове на пушач.

Джулиан не отговори. След малко Лиам придърпа един стол и седна. През следващите няколко часа двамата се редуваха да говорят тихо на Кейла.

След известно време Лиам погледна към часовника.

— Аз трябва да вървя. Децата скоро ще се върнат. — Той се изправи и погали бузата на Кейла. — Довиждане, скъпа. Утре ще дойда пак.

Наведе се и я целуна по челото, като промълви някаква дума, която Джулиан не можа да разбере.

Лиам почти беше стигнал до вратата, когато Джулиан попита:

— Как го правиш?

С ръка върху бравата, Лиам погледна назад към Джулиан.

— Какво правя?

— Как продължаваш да вярваш, че ще се събуди?

— Обичам я.

Джулиан се намръщи.

— Знам, но как го правиш?

Погледът на Лиам се стрелна към съпругата му.

— Длъжен съм.

Джулиан гледаше как Лиам излиза от стаята. Без него тишината беше странна. Той се приближи към леглото, взе отпуснатата ръка на Кейла и я стисна силно.

— Как така си спомням времето, когато се влюбих в теб, а помня толкова малко неща за края? Любовта ни е прозрачна като стъкло, но нашият брак, животът ни… го няма. Спомням си само деня, в който ме напусна. Дори не си спомням дали се опитах да те спра. Опитах ли? Казах ли: „Не ме оставяй“? Дали съм знаел в какво ще се превърна без теб? — Той въздъхна. — Господи, Кейла, интересуваше ли ме изобщо?

Тя чува как той казва името й.

Опитва се да го стигне, но до нея няма нищо. Тя чувства как паниката отново се надига като вихрушка около нея.

В ума й се въртят картини като в детски калейдоскоп, а когато спират, тя е някъде другаде. Къща.

Опитва се да каже нещо, да извика, но нещо не е наред с гърлото й. Някъде в далечината се чува стон. Това е тя… а може би не…

Сега е в Холивуд, в техния дом, и чака Джулиан. Гледа през прозореца, но вижда само сивота. Сиви дървета, сиви цветя, сиво небе; единственото цветно петно е черна врана, която грачи към нея, кацнала на един клон.

Не, не е врана. Бебето плаче. Инстинктивно се обръща да отиде при дъщеря си, но чува стъпките на бавачката. Колебае се, страхува се да се натрапи на по-възрастната жена с кисело лице, която, изглежда, знае всичко за отглеждането на малки момиченца.

Уморена е от този живот, пълен със смях, наркотици и секс, който се случва в чужди легла. Уморена е от слабите, красиви жени с празни очи, които никога не носят снимки на деца в портмонетата си. Самотна е както никога досега. След раждането на Джейси Джулиан се е отдалечил. Никога не взема дъщеря си на ръце, не й говори. Вместо това наема други жени да вършат нещата, които Кейла копнее да свърши сама.

Как може идването на дете в живота им да не го е променило? При нея всяка клетница е преобразена.

Тя стои в сенките на всекидневната им до красивата камина, приютила звуците и цветовете на огъня, но не и неговата топлина.

Когато Джулиан се връща у дома — късно, както винаги, носещ аромата от парфюма на друга жена — тя вижда колко стар и уморен изглежда той и се чуди от колко ли време е изглеждал така, колко дълго е отказвала да види как образът му се руши. Наркотиците и алкохолът са оставили следи върху кожата му, върху всичко, дори върху движенията му, станали са толкова бавни.

— Джулс?

Той се обръща към нея и се усмихва още преди да я е видял.

— Здравей, скъпа.

Когато идва по-близо, тя вижда, че очите му са зачервени, а носът му тече от многото кокаин. Той се движи несигурно, като марионетка със скъсани конци, и сърцето я боли, защото разбира всичко толкова ясно.

Тя взема ръцете му в своите, като се опитва да не вижда как пръстите му треперят, колко са влажни дланите му.

— Трябва да поговорим, Джулс.

Вижда как очите му блясват с раздразнение. Опитва се да го скрие, но тя го вижда.

— Недей отново, Кей. Господи, не отново… Знам, че пропуснах рождения ден на детето. Хайде да не се опитваме вечно да го поправим.

Той се измъква, отива до бара, прави си коктейл и го изпива твърде бързо. После бърка в джоба си и вади пакетче кокаин.

Тя го гледа как смърка наркотика и никакви думи не могат да опишат дълбоката й тъга. Тя се извръща настрани.

— Трябва да променим живота си, Джулиан.

— Знам, скъпа — шепне той, целувайки бузите и очите й, хванал лицето й в дланите си. — Ще го променим.

Това е отговорът, който е давал десетки пъти, но той вече не е достатъчен.

— Не мога да гледам как се самоубиваш, Джулс. Аз… обичам те твърде много, за да го направя. И не мога да позволя Джулиана да порасне в този свят. Искам тя да знае какво значи сигурност.

Той свива вежди.

— Този път си сериозна.

Тя му обръща гръб и се връща при големия прозорец. Странно е колко бързо може да се промени един живот, мисли си тя. Един миг, няколко думи, които всъщност не казват нищичко, и виждаш това, което не си виждал преди.

Тя чувства как той се доближава зад нея. Прозорецът отразява помръкналия му образ.

— Бил си искрен за онова, което ми каза в Санвил — казва глухо тя. — Наистина не си искал да се ожениш за мен.

— Не исках да те изгубя.

Тя се чуди дали той вижда континентите, които делят въпроса й от неговия отговор.

Не може да отгледа Джулиана в този свят. Колкото и да обича Джулиан, не може да причини това на дъщеря си. Едно нещо Кейла знае със сигурност — болката да имаш баща, който не иска да прекара дори и малко време с детето си.

— Съжалявам, Джулиан — шепне тя, усещайки как сълзите се стичат по бузите й.

Ръцете му я обгръщат, притискат я силно.

— Обичам те, Кейла, но не мога да се откажа от всичко това. То е моята същност.

Тя докосва лицето му.

— Обичам те, Джулиан, повече от… — Тя не може да довърши. Няма нещо толкова голямо, че да го сравни с любовта си към този човек. — Искам да сме стари и побелели и всичко това да е минало — казва накрая тя. — Искам да сме шейсетгодишни, да седим един до друг край огъня със снимки на внуците ни край нас… и да се смеем на сегашните времена. Искам…

Гласът й се прекъсва от болката, която нараства вътре в нея, и тя не може да каже нищо повече.

Тези спомени са прекалено тежки за нея. Тя затваря очи и отново потъва в успокояващата, благословена тъмнина…

Същия ден на вечеря Лиам се опитваше да се усмихва и да поддържа разговор с любимите си деца, но всъщност чуваше само глухо дрънчащата тишина, която се процеждаше между думите му. Докато си вземаше от ориза, той зърна отражението си във вдлъбнатата повърхност на голяма сребърна лъжица.

Обзе го страх — беше като гмуркане в езерото Ейнджъл по средата на най-тъмната зимна нощ.

Ръката му затрепери. Сребърната лъжица изтрака в метала на чинията.

— Тате? — каза Брет, отворил широко очи. — Добре ли си?

Лиам пусна лъжицата си и протегна ръце. Дори и някой да беше изненадан от внезапното му движение, никой не го показа.

— Да се хванем за ръце — каза той.

Протегнаха ръце един към друг край масата. Лиам усети как малката ръка на Брет се мушва в неговата, после Джейси хвана другата му ръка. Роза се пресегна отсреща.

В нежното им доверчиво докосване Лиам усети как се завръща вярата, от която се нуждаеше.

— Да се помолим. Роза, ще кажеш ли молитвата?

Тя го гледаше, седнала срещу него. Виждаше, че тя разбира. Роза кимна рязко и затвори очи, навеждайки глава. Красивият й лиричен глас зазвуча като музика в тишината.

— Небесни Отче, благодарим Ти, че всички сме край тази маса, за споделената любов и за силата, която си даваме един на друг. Благодарим ти за продължаващия живот на Микаела такъв, какъвто е. Знаем, че я наблюдаваш и я пазиш и че Си я благословил с присъствието Си в тъмнината на съня й. Още веднъж Те молим смирено тя да се завърне скоро в любящите прегръдки на семейството си. В името на Отца и Сина и Светия Дух. Амин.

Лиам отвори очи и погледна децата си.

— Обичам ви — каза тихо той.

През всичките тези дни беше така. Най-хубави бяха тихите моменти като този, скрити в ъгълчетата на онова, което наричаха всекидневие. Всеки един от тях се учеше да забелязва нещата, които някога приемаха за даденост.

И да благодарят за живота, който им оставаше.

Част 4

Животът може да бъде разбран само ако го разглеждаш назад, но трябва да се изживява напред.

Сьорен Киркегор

Глава 18

Сега водата е с красив морскосин цвят. Тя е на дъното на басейн и гледа нагоре. Крайниците й тежат; водата пречи на движенията й, но тя е научила, че ако наистина събере всички сили, ако съсредоточи цялата си воля, може да повдигне пръстите на ръцете си и да размърда пръстите на краката си. Тя знае, че някога, много отдавна, това беше почти нищо и най-малкото новородено може да го направи, но за нея, в този басейн от прозрачна синя вода, то е всичко.

Тя плува нагоре във водата, издига се, издига се, тялото й няма тежест. Водата се разделя леко и я издига.

Когато се издига на повърхността, водата се стича от лицето й. Тя се задавя, вдишвайки мекия топъл въздух с аромат на бор, после продължава да диша ненаситно. Пръстите на ръцете й потрепват и тя ги протяга към нещо… сянката пред нея.

Отваря очи и веднага изкрещява. Светлината е толкова ярка, че не може да я понесе.

— Отваря си очите. Исусе Христе, Майк… тук сме…

Тя поема дълбок, успокоителен дъх и отново отваря очи. Отначало светът е объркваща, рязко очертана смесица от нажежена до бяло светлина и наклонени черни сенки. Усеща нещо топло в дланта си. Опитва се да го хване, но пръстите й отново се отпускат безсилно.

Тя примигва; трябва й цялата концентрация, на която е способна, за да обърне главата си. Нещо спира движението й, миризма на памучен плат.

Сенките се вият пред нея като миражи по шосе през пустинята, после много бавно започват да придобиват форма.

Край нея стоят трима души, мъже.

Джулиан. Тя го вижда, вижда любимите сини очи, вгледани в нея. Протяга ръце към него, иска да го погали с най-нежната милувка, но не може да контролира движенията си и го удря силно по бузата. Иска да се засмее на изненадата, изписана върху лицето му, но вместо това избухва в сълзи. Още вода се стича по бузите й, този път солена като тъмното море, което я държеше в плен, и тя изпитва страх. Не може да спре да плаче.

Опитва се да проговори. Изпитва пареща болка, но продължава да се опитва да прокара звука през пламтящото си гърло, а когато думата се оформя, изкривена и странна, сълзите й потичат още по-силно.

— Джу… ли… ан.

— Тук съм, скъпа — казва той с глас, който тя помни толкова добре — гласът, свързан с нежните струни на сърцето й. — Кейла, скъпа, тук ли си? Хвани ръката ми.

Тя отново отваря очи и бавно примигва.

Сякаш минаха часове, докато фокусира погледа си, но когато успя, тя го видя да стои вгледан надолу към нея и я заля вълна от радост.

— Ти… се върна.

Още един мъж се наведе към нея. Отпред на бялата му престилка беше изписано „Д-р Лиам Кембъл“.

— Здравей, Майк.

Тя се намръщи и се опита да обърне глава, за да види Лиам. Измори се и се отказа. Опита се да си спомни как е попаднала тук, но в паметта й нямаше нищо. Спомняше си всеки миг от живота си до деня, в който каза сбогом на Джулиан. След това всичко беше пълен мрак. Това я ужаси.

— Аз… не… къде…

— В болница си — каза някой.

— Джулиана — дрезгаво каза тя. — Къде е бебето ми?

— Бебе? — Джулиан се обърна към другия човек. — Какво става, по дяволите?

Нещо се беше объркало. Изведнъж осъзна, че беше ранена. Ранена. И не искаха да отговорят на въпроса й за Джулиана. О, Господи…

Другият мъж докосна лицето й. У него имаше нежност, която я успокои. Тя примигна към бледото, размазано лице. Той попи сълзите й със салфетка.

— Не плачи, Майк. Дъщеря ти се чувства чудесно. Добре е.

Тя му вярваше._ Джулиана е добре._

— Кой…

— Не бързай, скъпа. По-полека.

— Кой… сте вие? — попита най-после тя.

Тя загуби интерес още преди да получи отговор. Чувстваше главата си толкова тежка… като разбита. Единственото, което имаше значение, беше, че бебето й е добре.

Тя затвори очи и потъна отново в прохладните сини води, обратно към мястото, където беше топло и спокойно и където нямаше страх.

— Ретроградна амнезия.

Лиам и Джулиан седяха пред масивното дъбово бюро на Стивън Пен. Стивън изглеждаше изтощен.

Лиам се наведе напред и сложи ръце на бедрата си.

— При посттравматичното…

— По дяволите, чакайте малко. — Джулиан скочи на крака. Заразхожда се из малкия кабинет като лъв в клетка, като прокарваше непрекъснато ръка през косата си. — Не съм учил двайсет години в колеж и не знам за какво си говорите вие двамата. Какво, да му се не види, е ретроградна амнезия?

Стивън свали малките си кръгли очила и внимателно ги постави върху претрупаното си бюро. Докато говореше, не погледна към Лиам.

— В момент на сериозна травма мозъкът престава да задържа спомени. Ето защо претърпелите тежки мозъчни наранявания рядко си спомнят самия инцидент. Най-често последният ясен спомен е за неща, които са се случили дни или седмици… или дори години по-рано. Често това са силни, значими спомени — сватби, раждания, подобни неща. Изглежда, съзнанието на Микаела е… хванато в капан, може би в миналото отпреди няколко години. Тя сякаш вярва, че Джейси е още бебе. — Той помълча. — Ясно е, че изобщо не си спомня живота си с Лиам.

— Колко дълго ще трае амнезията според теб? — попита Лиам, въпреки че знаеше отговора.

— Няма начин да разберем — каза бавно Стивън. — Възможно е обаче да си спомни. Продължителната ретроградна амнезия е рядкост. — Гласът му стана по-тих. — Но се случва.

— Как да й помогнем? — попита сдържано Лиам.

— Точно сега тя е уплашена и объркана. Трябва да действаме много, много внимателно. Съзнанието е нещо крехко, много по-деликатно от мозъка. Не бива да я затрупваме със стряскаща информация. — Най-после той погледна Лиам. — Мисля, че е най-добре да оставим спомените да се върнат естествено.

Лиам въздъхна уморено.

— Искаш да кажеш, аз и децата да стоим настрани?

— Съжалявам, Лиам. Мога само да си представям колко ти е тежко. Мисля обаче, че й трябва известно време, за да възстанови съзнанието си. Представяш ли си какво е да разбереш, че си пропуснал петнайсет години от живота си?

— Да — каза Лиам. — Мога да си представя.

Той се наведе напред и остана втренчен в ориенталския килим толкова дълго, че цветовете се сляха в едно голямо петно.

Какво, за Бога, щеше да каже на децата си?

Джулиан намери уличен телефон и се обади на Вал.

— Тя се събуди днес — каза той, когато Вал вдигна.

— Без майтап. Как е?

— Има амнезия, не си спомня нищо от последните петнайсет години. Мисли, че още сме женени.

— Да не ми казваш…

— Тя още е влюбена в мен, Вал. Без лошите спомени от раздялата ни.

Вал издаде нисък свистящ звук.

— Господи, какво си направил, да не си написал сценария сам? Това е проклета приказка, а ти си принцът. Пресата ще пощурее.

Джулиан се облегна безсилно на стената.

— Не разбираш. Как ще й кажа, че изобщо не съм се връщал при нея. Вал? Вал?

Отговори му сигнал „свободно“. Джулиан затвори с ругатня. За пръв път, откакто беше дошъл, изпитваше страх.

Тя беше жива. Това беше чудото, върху което Лиам трябваше да се концентрира. През изминалите седмици беше молил Бог да я изцели, да й помогне да отвори очите си. През цялото време се беше подготвял за физическите увреждания, които можеха да се появят при една дълга кома. Парализа, поражения на мозъка, дори смърт — беше готов за тези неща. Никога не беше молил Бог да върне спомените й.

Сега, докато шофираше към къщи, той си припомни, че ретроградната амнезия е често срещан краткотраен страничен ефект при тежки мозъчни наранявания.

Краткотраен. Тази дума беше ръбът, на който се опитваше да се закрепи, но той не спираше да се рони под тежестта на страховете му.

Ами ако никога не си спомни за него или за децата?

Той се съсредоточи върху дишането си; не беше кой знае какво, но ако не мислеше за това, пропадаше в пространство, където паниката беше на сантиметри от лицето му, където трябваше да вдишва дълбоко и с усилие само за да оцелее.

Кой сте вие?

Ще забрави ли някога тези думи? Да забрави болката, която го прониза като нож в онзи ужасен миг, когато произнесе името на Джулиан… а после попита Лиам кой е той.

Знаеше, че състоянието й е напълно обяснимо от гледна точка на медицината, нараненият й мозък не функционираше добре. Но освен доктор, той беше мъж и мъжът в него се чувстваше, както би се чувствал всеки друг. Сякаш през тези дванайсет години, преживени заедно, чрез дребните случки и важните неща, чрез любовта, с която изпълняваше дребните домашни задължения, вечерите и разговорите, преди да заспят, Лиам не беше оставил никаква следа в паметта й.

Сякаш любовта му беше като вълните, които местят и оформят, но всъщност никога не променят брега.

Правеше се на глупак. Тя обичаше децата с всяка фибра на душата си, а беше забравила и тях…

Не, не беше така. Тя беше забравила само Брет, сина на Лиам. Спомняше си Джейси. И Джулиан.

Не можеше да се отърси от надигащата се ужасна паника, че в края на краищата ще се окаже, че любовта му не струва нищо. И какво да каже на децата? Вече бяха преживели толкова много болка, толкова много страх. Горкият Брет храбро идваше при нея ден след ден, пееше любимите й песни, чакаше да види усмивката й. Ще се почувства смазан, ако разбере, че майка му не го помни. Един празен поглед и Брет ще се срине.

Джейси ще се опита да се справи като възрастна, но вътре в себе си, там, където нещата имат значение, ще се пречупи като малко момиченце. Ще разбере, че всичко, което е преживяла заедно с Майк, си е отишло. Всеки разговор, всеки спомен, който ги беше свързвал, ще бъде само неин, на Джейси.

В момента Лиам дори не можеше да мисли за собствения си страх; беше прекалено всеобхватен.

— Моля те, Господи — прошепна той, — не можем да понесем и това. Твърде много е…

Чистачките пред него се движеха ритмично, издавайки туптящ звук, който подчертаваше тишината в автомобила. Започна да вали слабо, снегът се трупаше край изчистената част от стъклото.

Той включи радиото. От тонколоните се разнесе „Спомени“ на Барбара Стрейзънд.

Изключи радиото. Господи, какво следваше — „Докато времето отлита“?

Снегът се усили. Той видя алеята към дома си едва когато вече беше на нея.

Премина на четвърта предавка и намали скоростта, като маневрираше внимателно по неравния чакълест път към гаража.

Поспря пред вратата на задното антре, за да се успокои, после бутна вратата и влезе в къщата.

— Здравейте — извика той. — Прибрах се.

Чу забързан шум от обути в чехли крака по твърдото дърво на пода. Роза се появи с една от старите работни престилки на Майк, облечена върху черна домашна рокля.

— Buenos noches — каза тя, като изтри челото си с ръка и остави снежнобяла диря върху лицето си. — Правя… бисквити за вечеря. Искаш ли чаша кафе, si? Или чаша вино?

— Къде са децата?

— Джейси ще се върне всеки momento. Брет е горе, взема си душ. Искаш ли…

— Днес Майк се събуди.

Тя ахна. Ръката се вдигна към устата й.

— Dios mio, това е чудо. Как е тя?

Лиам не знаеше как да събере всичко станало през този ден и да го оформи като обикновено изречение. Накрая каза само:

— Тя не ме позна, Роза.

Чу ужасната болка в гласа си, сякаш изобщо не беше негов.

— Джулиан… позна Джулиан.

Ръката на Роза бавно се спусна, пръстите й здраво се свиха в юмрук.

— Какво значи това?

— Мога да ти дам куп научни обяснения, но главното е, че паметта й е увредена. Изглежда, мисли, че е на двайсет и четири години и още е омъжена за Джулиан. Мисли, че Джейси още е бебе.

Роза вдигна към него поглед, който той познаваше добре — беше погледът на пациент, току-що чул ужасна новина. Тя отчаяно искаше той да й даде надежда.

— Но това ще се подобри, si?

— Надяваме се състоянието да е временно. — Той сложи едва забележимо ударение върху думите „надяваме се“ — Хората обикновено възвръщат паметта си.

— Значи тя не си спомня теб, децата и всичките години, през които е била далеч от него.

Всяка дума беше като тухла и когато се натрупаха една върху друга, той рухна. Беше просто като срутване. Беше се страхувал от този момент седмици наред, от мига, в който сърцето и умът му просто ще кажат „стига“, но сега, когато този миг дойде, не се случи нищо. Нямаше раздираща агония, нямаше разтърсващ плач, който не може да бъде спрян. Имаше само замайваща умора, празнота, която се просмукваше в костите му.

— Не.

Роза затвори очи и безсилно наведе глава, сякаш се молеше.

— Тази болка, която изживяваш… не мога да си я представя.

Гърлото му се сви.

— Да.

Тя го погледна и кафявите й очи, толкова подобни на очите на Майк, бяха пълни със сълзи.

— Какво ще кажеш на децата?

Ето го въпроса. Лиам въздъхна.

— Не мога и да си помисля за това, Роза.

— Si. Те се молиха за това толкова дълго. Ако разберат, че не си ги спомня, това ще разбие сърцата им.

— Знам, но градът е малък, не е място, където можеш да пазиш тайна.

Тайна. Като прочут баща, за когото дъщерята не знае нищо.

Роза пристъпи към него.

— Не им казвай още. Поне тази вечер. Дай на Микита време до утре. Може би тогава няма да има нужда да казваме на децата това ужасно нещо, sil — Тя се втренчи в него. — Ти вярваше на Микаела, доктор Лиам, от самото начало ти вярваше в Бог и в нея. Не спирай. Тя ще има нужда от теб… може би дори повече отпреди.

— Тя винаги е имала нужда от мен, Роза. Затова и се омъжи за мен. Но преди всичко това да свърши, ще става дума за нещо друго.

Роза трепна и той разбра, че тя знае какво ще каже още преди да го е изрекъл.

— Ще става дума за любов.

Глава 19

Същата вечер след вечеря Лиам се опита да се сети за нещо, което да разсее мислите му за Микаела. Всички седяха във всекидневната и се правеха, че гледат филм по телевизията, но, изглежда, никой не внимаваше особено.

По време на една реклама Джейси взе дистанционното и спря звука.

— Е — каза неочаквано тя, — как е мама?

Лиам изтърва медицинското списание, което държеше.

— Ъъъ… все така — каза той във внезапно настъпилата неловка тишина. — Хей, имам идея. Какво ще кажете да си направим къмпинг на открито тази нощ?

Джейси се намръщи.

— Навън е страшно студено.

Смехът на Лиам беше пресилен, сякаш щеше да прекъсне всеки миг.

— Знам, знам. Имах предвид, да се престорим, както когато Брет беше малък. Ще изключим телефоните и ще си донесем спалните чували във всекидневната. Ще си изпечем сладкиши на огъня и ще си направим пикник. А аз ще ви разкажа историята на Сам МакГий.

— Ще бъде страхотно — каза Брет.

Джейси изглеждаше уплашена.

— Не сме правили това от години. И телефонът ще ни трябва. Ако мама…

— Пейджърът ми е у мен. Ако нещо… се случи, пак ще включим телефоните.

Джейси не изглеждаше убедена.

— Казах на Марк, че ще му се обадя тази вечер.

Лиам й се усмихна.

— Можеш да живееш няколко часа, без да му се обаждаш.

— Не, не може — извика Брет. Той сложи ръка на гърдите си и драматично завъртя очи. — Тя ще умре, ако не може да говори с гаджето си.

Джейси плесна брат си по главата на шега.

— Много смешно. Почакай, докато спреш да мислиш, че момичетата са заразни.

— Хайде — каза усмихнат Лиам, — ще бъде забавно. Баба ви никога не го е правила.

Брет се изви към Роза.

— Абсолютно суперско е, бабо. Тате е най-добрият рецитатор на стихотворения.

— Бива го да разказва истории, si? — усмихна се Роза.

Лиам плесна с ръце.

— Да започваме.

След час бяха готови.

Нощта превърна всекидневната в голяма правоъгълна пещера. В огнището с пращене гореше огън, който хвърляше танцуващи златни отблясъци из стаята. Бяха застлали всички мебели с кафяви и зелени завивки, беше най-добрата маскировка. Голям тъмносин чаршаф закриваше рояла и го превръщаше в тайнственото Езеро на рояла, където плувците често се давеха, дори през най-горещите дни на лятото.

С тих глас Джейси разказваше легендата, която семейството им беше съставило много отдавна:

— И жителите на града се кълнат, че през нощи като тази — през най-снежната, най-дълбока зима, когато пълната луна изгрява в безоблачното небе — те чуват виковете на отдавна погубените удавници.

Брет направи недоволна физиономия.

— Не го разказва вярно…

Джейси се разсмя като призрак и включи фенерчето, като го държеше под брадичката си.

— Да, но има още… за едно момченце, което се отдалечило от лагера и животът му свършил на брега на Езерото на рояла…

Брет се наведе напред. Това беше нова интересна подробност.

— Какво се случило с него?

Лиам затвори очи.

Стаята миришеше на пуканки и дим от огъня, на топящ се шоколад и сладки. Представи си Майк до себе си, главата й отпусната на рамото му, ръката й обвита около кръста му.

Беше толкова тъжно. Понякога минаваха минути наред в благословена забрава — баща, който се радва на гласовете на децата си — после той си спомняше „Кой сте вие?“ и болката се връщаше с такава сила, че спираше да диша. В тези моменти той виждаше целия си живот, прострян пред него като самотен път. В края му беше страхът, неоправдан, но присъстващ, че ще я загуби, че тя ще се върне при Джулиан.

Беше непрекъснато възраждащ се страх, нямаше начин да го удави.

— Тате. Тате! — крещеше Брет.

Лиам отхвърли мислите си и вдигна поглед — право в изпитателно присвитите кафяви очи на Роза.

— Тате, разкажи за Дан МакГру. Това ми е любимото.

Лиам се измести назад и се облегна на дивана (сега той играеше ролята на спящия вулкан връх Микаела) и протегна ръце. Брет пропълзя през трохите от сухар, разпилените пуканки и натрупаните спални чували с гъши пух и се сви до Лиам. Джейси и Роза се приближиха и седнаха една до друга пред огъня.

Поемата се върна в съзнанието му с изненадваща лекота, макар че не беше я рецитирал от години. Беше разказ за мъжете от златните мини на Юкон, които се…

Сбили заради жена.

Лиам едва се спря да не изругае.

— Хей, Бретстър, какво ще кажеш вместо това да ви разкажа за Сам МакГий?

— В никакъв случай. Дан МакГру.

Лиам въздъхна. Затвори очи и тихо започна:

— Група момци се веселяха в бара „Маламут“…

Трябваше да положи усилия, за да продължи. Когато каза последното изречение, успя да се усмихне.

— Това не е хубава история — каза намръщена Роза.

Лиам не обърна внимание.

— Хайде, деца, отивайте да си миете зъбите. Вече е среднощ.

— В лагер на открито? Няма начин да си измия зъбите — изхленчи Брет.

— Хайде, миризливко — каза Джейси и хвана брат си за ръка.

След малко децата се върнаха и пропълзяха в спалните си чували. Лиам ги целуна за лека нощ и се изправи на крака.

Брет се изправи като на пружини.

— Къде отиваш?

— Отивам да изпратя баба до къщичката. Веднага се връщам.

— Ще спиш тук долу, нали?

— Разбира се.

— Лека нощ, бабо — ухили се Брет.

— Лека нощ, бабо — обади се и Джейси.

Роза ги целуна и излезе след Лиам. В антрето облякоха палтата си и си обуха ботушите. Лиам отвори вратата на гаража и двамата излязоха навън.

Красива луна светеше зад черните дървета и посребряваше заснежените пасища. Въздухът над цялата ферма сякаш сияеше в синьо, черно и блестящо бяло.

— Майк щеше да бъде във възторг от тази нощ — каза Лиам. — Ако беше тук, щеше да тича пред нас, щеше да събира сняг, за да прави снежни топки… или щеше да падне назад, без да предупреди, за да направи снежен ангел. Надявам се да има още сняг, когато излезе от болницата.

Стигнаха до портичката на къщата за гости. През блестящия пласт нов сняг едва се виждаха възлестите кафяви пръчки на увивната роза, които през лятото се превръщаха в стена от зеленина, обсипана с поразително розови цветове.

Портичката изскърца пронизително в тишината. Роза мина напред, отвори входната врата и включи светлината в кухнята. Съблече палтото си и го закачи в старинния дрешник до вратата. Лиам преметна неговото на един стол до кухненската маса.

Роза се обърна към него.

— Какво каза моята Микита, когато й разказа за вашия брак?

Не беше подготвен за този въпрос.

— Не й казахме.

— Какво? Лудост е да не й кажеш…

— Стив каза, че това може да я изплаши. Не искаме да страда, когато осъзнае, че не помни толкова дълъг период.

Роза сякаш се замисли за момент върху това, после поклати глава.

— Вие, мъжете — докторите — правите това, което мислите, че е най-добре. Но аз съм нейната мама, не е ли така? Винаги съм се грижила за моята Микаела. Няма да престана и сега. Ще ми трябват онези fotografías, които си намерил.

Лиам се опита да си представи какво ли е да имаш такава майка. Каква ли жизнена сила получава човек, когато знае, че има място, където да се приземи сигурно, дори при най-лошото падане.

— Роза — каза кротко той, докосвайки ръката й. — Радвам се, че си тук. Не знам как щях да се справя с всичко това без теб.

Роза хвана поривисто двете му ръце и ги стисна силно.

— Ти си по-силен, отколкото мислиш, Лиам. Видях го през изминалите седмици. Сега си мислиш, че Микаела няма нужда от теб, че тя те е забравила, защото не те обича, но не си прав. Може да си е отворила очите, но mi hija още да спи. Дай й време.

Този път се събуди лесно. Нямаше издигане от дъното на басейн, нямаше сърдито тъмно море, плискащо се край нея. Тя просто… отвори очи.

Леглото беше обкръжено от непознати. Някои от тях вече беше виждала, някои — не. Говореха й, говореха и помежду си. Виждаше как устите им се отварят и затварят, отварят и затварят, но не разбираше нищо.

— Знаеш ли къде си… коя си… какво се случи…

Искаше й се да млъкнат. Лицата им едно по едно се избистриха, фокусираха се и въпросите, които задаваха, започнаха да придобиват смисъл. Доктор Пен — хубавият мъж със сивата коса и бялата престилка — й се усмихна.

— Добро утро, Микаела. Помниш ли ме?

— Пен — отвърна тя с глас, пропукан като стар порцелан и почти толкова крехък. Гърлото още я болеше. — Какво… се случи с мен?

— Падна от коня и си удари главата. Имаше сериозна травма. Беше в кома.

Тя искаше да зададе много въпроси, но не можеше да си спомни нищо от думите, които й трябваха.

— Не се вълнувай, Микаела. Ще си спомниш всичко. — Стивън се обърна към непознатите. — Да си вървим. Тя трябва да си почива.

Чакайте. Тя се опита да седне. Беше много трудно, дясната й страна тежеше и я дърпаше надолу, беше твърде слаба, за да се помръдне. Сърцето й започна да бие бързо, дишането й стана задъхано и неравно. Преди да си спомни думите, с които да ги спре, те си бяха отишли.

Вратата на стаята й проскърца, отвори се и се появи още една непозната. Беше набита жена в синя полиестерна униформа с панталон. Върху едрото лице грееше усмивка.

— Добро утро, Микаела. Как се чувстваме днес?

Тя се намръщи. Сега се казваше Кейла. Всички го знаеха. Всички. Защо тези хора продължаваха да я наричат Микаела? Не беше се наричала така от години — от Санвил.

Опита се да оформи въпрос с непокорния си език. Думата, която търсеше — здравей — се блъскаше, подскачайки из ума й, но изчезна, преди да достигне устата й.

— Махнахме катетъра снощи, помниш ли? Мислех си дали няма да искаш да отидеш сама до тоалетната. Докторът ще дойде след няколко минути.

Кейла се взря в жената и се опита да раздвижи устни.

— Кой… къде?

— Аз съм Сара Фийлдинг, миличка — отвърна сестрата на незададения въпрос. После се разбърза край леглото и смъкна чаршафите.

Кейла се вгледа в кльощавите си космати крака. Изглеждаха наред. Защо тогава не се движеха добре?

Сара внимателно подпъхна шишкавата си ръка под главата на Кейла и леко я изправи. С пестеливи движения тя й помогна да седне, после я изправи на треперещите й нозе. Кейла се вкопчи в Сара и се опита да пристъпи. Трябваше някак си да придърпва десния крак, който чувстваше толкова тежък, докато се придвижваше бавно, влачейки крака през стаята към вратата.

— Мислиш ли, че ще се справиш сама в тоалетната, миличка?

Тоалетна. Думата запърха около нея, после кацна на бялата порцеланова седалка наблизо. Тоалетна.

— Да — отговори тя, хващайки се несигурно за плота на мивката. Трепереше и дишаше тежко, но можеше да стои права без помощ.

— Ще бъда отвън, ако ти потрябвам. — Сара се отдалечи гърбом и притвори вратата след себе си.

Кейла се отпусна на студената седалка. Усети парене, докато уринираше. Беше толкова силно, че трябваше да затисне устата си с ръка, за да не извика. Когато беше готова, тя се наведе и отново се хвана за плота, придърпвайки схванатото си тяло, докато се изправи несигурно.

Тогава се видя в огледалото. Лицето й беше бяло като вар, а косата й беше къса, изглеждаше, сякаш е била отрязана с детска ножичка.

Но нейната коса беше дълга до кръста. Джулиан не й даваше да я подстриже.

Треперейки, тя се наведе по-близо до огледалото и притисна влажните си длани до студеното стъкло. Край очите и устата й имаше тънки бръчици. Бръчици, които не беше виждала досега… като на мама, а из цялата й черна коса имаше не един бял…

Тя изпищя…

Вратата се отвори рязко и Сара се озова до нея.

— Какво стана?

Кейла се обърна, залитайки, скрила лице в ръцете си.

— Аз съм… стара. О, Господи… какво е станало?

— Ще извикам доктора.

Кейла се вкопчи в ръкава на жената.

— Аз съм стара… какво е станало?

Сара се отскубна.

— Веднага се връщам.

Тя изтича през стаята. Вратата се тръшна след нея.

Кейла хвана косата си с ръка — беше толкова къса — и се взря в сивите нишки. Не можеше да диша, коленете й се подгъваха.

— О… Господи…

Колко време беше лежала в това легло? Колко…

Доктор Пен се втурна в стаята. Зачервена, останала без дъх, Сара се клатушкаше до него.

Кейла го погледна и се разплака.

— На колко години съм?

В ума й въпросът дойде като вик, но в действителност беше едва чут дрезгав шепот.

Доктор Пен я хвана за ръката.

— Успокой се, Майк.

— Аз съм Кейла — този път наистина изкрещя.

— Да донеса ли успокоително, докторе? — попита Сара.

— Не! Не ме приспивайте отново. Аз… няма да викам. — Със свито гърло Кейла вдишваше големи глътки въздух. Отпусна се на ръката на доктора, втренчена в него през парещата пелена на сълзите. — Страх ме е…

Той внимателно докосна лицето й, сякаш беше приятел, а тя се чудеше как може да спиш толкова дълго, че да се събудиш стар.

— Спомняш ли си какво ти казах? Ти беше в кома, Майк. Мислех, че ще си спомниш, ти си обучена медицинска сестра. Забравих, че… о, няма значение.

Този път тя си спомни думата — кома. Тя се върна заедно със снимката на онова момиче, Карън Ан Куинлън, свито на кълбо, почти без тегло…

Доктор Пен още говореше. Той не знаеше, че в главата й се надига бушуващ бял шум.

— Ще си спомниш… Кейла. Само се отпусни.

Устата й трепереше. Край устните й течаха сълзи и оставяха мокър, солен вкус върху езика й.

— Колко дълго… спала?

— Малко повече от месец.

Облекчението при тези думи беше толкова разтърсващо, че тя се засмя на глас. Искаше да избърше сълзите си, но не можеше да контролира ръката си. Удари се по носа и се засмя още по-силно.

— Всичко е наред — каза доктор Пен е приятен, равен глас. — Точно сега не владееш емоциите си, както и движенията си, но нямаш трайни увреждания. Всичко ще се оправи.

Тя все още се усмихваше, а сълзите се стичаха по бузите и падаха върху голата й ръка. Чувстваше се като идиотка, докато се смееше и плачеше едновременно. Не я беше грижа за движенията, тревожеше се за живота си.

— На колко години… съм?

Докторът замълча, погледна към Сара и въздъхна, връщайки погледа си към Кейла.

Искаха да я излъжат, виждаше го в очите им.

— Недейте… моля ви… не ме лъжете — прошепна тя.

Доктор Пен въздъхна.

— На трийсет и девет.

Тя не можа да си поеме дъх. Втренчи се в сивите му очи и разтърси глава.

— Не… не… аз съм почти на двайсет и четири. Омъжих се преди две години и половина. Скоро празнувахме първия рожден ден на Джулиана, спомням си го съвсем точно.

— Има други неща — друго време — което още не си спомняш, но всичко ще си дойде на мястото. Най-добре е да го оставиш да се върне естествено. Просто си дай малко време.

Трябваше й цялата сила на волята, за да формулира едно малко изречение.

— Искам… веднага да видя съпруга си.

Доктор Пен погледна отново към Сара, после кимна.

— Само минутка.

Кейла се опита да диша равномерно, докато те излизаха от стаята. Върна се обратно в леглото, където се чувстваше сигурна. Джулиан щеше да й каже истината. Щеше да й каже…

Вратата се отвори отново. Само че не беше Джулиан. Беше друг непознат. Тя поклати глава.

— Не… стига…

Той бавно приближи до леглото.

Тя се намръщи. Не можеше да подреди разпилените си мисли в изречение. Искаше да му каже да си върви.

Той я докосна, хвана я за раменете и я придърпа нежно към себе си. Тя се чувстваше като парцалена кукла, отпусната в ръцете му.

Той се втренчи в нея, очите му бяха толкова зелени. Никога не беше виждала толкова успокояващи очи. Начинът, по който я гледаше, я накара да се чувства сигурна.

— Завинаги — прошепна той.

Думата докосна някаква струна дълбоко в нея. Тя усети как тялото й се вцепенява, а сърцето й спира. Дори въздухът в дробовете й сякаш застина. Думата — завинаги — премина през нея като вихрушка, казвайки й нещо, което тя не можеше да улови. Думата не можа да намери място, където да спре и отлетя.

— Спомни си за мен — каза той, като я разтърсваше леко.

И тя изведнъж си спомни.

— Помня те — каза тихо тя. — Ти си другият доктор.

Той я пусна, беше толкова неочаквано, че тя падна назад върху купчината възглавници. Мина й безумно странната мисъл, че го е наранила. Зелените очи гледаха с толкова тъга…

— Съжалявам… — прошепна тя, въпреки че нямаше представа какво е направила, че да нарани този човек. — Само… искам да видя съпруга си.

Докато той се обръщаше, почти й се искаше да го извика. Искаше отново да я погледне, да я докосне и да я накара да се чувства в безопасност, но знаеше, че това е безсмислено.

— Добре — каза тихо той. — Ще доведа Джулиан.

Глава 20

Джулиан седеше в чакалнята. Опитваше се да бъде спокоен, но не можеше да спре да потрепва с крак. Имаше само двама души в стаята — той и Стивън — но все пак имаше чувството, че е задушно и претъпкано. Лиам беше тръгнал преди няколко минути да види Кейла.

Беше прекарал по-голямата част от миналата нощ, опитвайки се да измисли как и кога да й каже истината за миналото им. Беше почти обед, а той беше все така далеч от какъвто и да било отговор.

Лиам влезе в стаята. Изглеждаше… разбит. Той вдигна косата си с ръка и въздъхна тежко. Дори от толкова далеч Джулиан виждаше, че ръката на Лиам трепери.

Той погледна към Джулиан.

— Тя иска да види съпруга си.

Джулиан се обърна към доктор Пен.

— И сега какво? Казахте й, че е на трийсет и девет години, и после офейкахте. Аз какво да й кажа, когато ме попита къде е била петнайсет години?

— По-добре й кажи къде си бил ти.

Това беше гласът на Лиам. Джулиан рязко се извъртя към него.

— Да, това ще ти хареса.

— Да ми хареса? Не ми харесва дори когато си в една и съща стая с нея. — Той се приближи към Джулиан. — Ако тя ти зададе конкретен въпрос, искам да й кажеш истината. Можеш да говориш със заобикалки, но не я лъжи. Стив каза, че тя не му е дала възможност да се измъкне, без да отговори.

— Може би не трябва да ходя при нея.

— Как са оставили такъв страхливец да играе Човека гущер?

— Аз бях Зелената напаст — отговори Джулиан машинално, — а опасните номера ги правеше каскадьор. — Гласът на Джулиан премина в шепот, който само Лиам можеше да чуе. — Страх ме е да не я нараня.

— Това е най-добрата новина, която чувам днес.

Джулиан постоя, но Лиам не каза нищо друго.

— Е — каза накрая той, — ще отида да я видя.

Излезе от стаята и тръгна бавно по коридора. Наистина бавно.

Спря пред стаята й. Насили се да се усмихне лъчезарно и отвори вратата.

Тя спеше.

Той затвори тихо вратата и приближи до леглото. Изглеждаше толкова спокойна, толкова красива… Примигна бавно и се събуди.

— Джулс? Ти ли си?

Той се наведе над нея. Усмивката му изискваше истинско усилие на волята.

— Здрасти, Кей.

Тя се изправи с усилие. Когато успя да седне, дишаше тежко. По челото й избиха ситни капчици пот.

— Къде е Джулиана? Искам да си видя бебето…

— Скоро ще е тук, обещавам ти.

— Липсваше ми. — Тя се усмихна и протегна ръка към него с рязко, неконтролирано движение. — Знаех, че ще се върнеш за нас.

Той бързо хвана ръката й и я стисна силно.

— И ти ми липсваше.

Истината в тези прости думи го стресна. Кейла наистина му липсваше; липсваше му човекът, който той беше някога, човекът, който би могъл да бъде, ако тя беше до него.

Погледът й се спря на лицето му, като го галеше с учудване и смущение.

— И ти си остарял.

— Хубаво е, че го забелязваш. Хей, помниш ли…

— Защо сме стари?

Той се усмихна неловко.

— Ти нямаш още четирийсет, млада си.

— Джулиан, никой не ми казва истината, но аз знам, че ти няма да ме излъжеш. Моля те… трябва да разбера.

Той искаше да я излъже, искаше го с жестоко отчаяние, но нямаше как да се измъкне.

— В паметта ти има няколко празни полета. Докторите казват, че не е нищо тревожно.

— Петнайсет години не са нищо.

— Ще си спомниш всичко. Не бързай.

Той се наведе и я целуна. Беше, каквато си я спомняше — мила, отзивчива, примамлива. Когато я целуна, се почувства… цял.

— Как може да забравя петнайсет години, през които съм обичала теб и Джулиана? Разкажи ми за нас, Джулс. Помогни ми да си спомня.

— Ах, скъпа… — Той би направил всичко, за да изтрие тъгата от очите й. — Тя е красива, Кей. Като твое копие.

Тя се вгледа в него, бледото й лице беше сериозно както никога.

— Спомням си как си тръгнах. Помниш ли това, Джулс?

— Помня.

— Помня как си опаковах нещата, как купих кола — онзи зелен пикап с каросерия от шперплат — как натоварих багажа. Не взех почти нищо от общия ни живот, не взех дори парите ти. Бях толкова сигурна, че скоро ще дойдеш за нас… Помня как чаках и чаках, но не помня да съм те виждала отново.

Той почувства, че наистина може да се разплаче, толкова отвратително гадно се чувстваше.

— Съжалявам, скъпа. Господи, съжалявам.

— Колко дълго, Джулс?

— К-колко дълго какво?

— Колко дълго?

Той докосна меката й буза. Беше хванат натясно, нямаше как да се измъкне, освен ако не излъже, но това беше безсмислено. Тя можеше да си спомни всичко след десет секунди.

— Сега — отвърна той с уморен, глух глас. — Чак сега.

Тя се намръщи.

— Чак сега какво? Аз съм на трийсет и девет години, което значи, че моето — нашето бебе е на шестнайсет. Да не искаш да кажеш…

— Чак сега — повтори тихо той.

Сълзи изпълниха очите й, усилвайки болката, която сякаш изсмукваше въздуха от стаята.

— Искаш да кажеш, че… изобщо не си се връщал при мен? През всичките тези години, никога?

Той чувстваше как сълзите парят на очите му.

— Бях млад и глупав. Не разбирах колко важно е това между нас. Трябваше ми много време, за да порасна.

— Никога. — Думата се изплъзна от устните й, безцветна и безжизнена. — О, Боже мой.

— Кейла, съжалявам.

— Нищо чудно, че съм забравила.

— Не ме гледай така.

— Как?

— Сякаш… съм разбил сърцето ти.

Тя се опита да избърше сълзите си, но не успя; удари се по бузата.

— Разбирам, че си го направил отдавна и — аз съм щастливка — изпитвам го отново. О, Джулс. — Тя се отпусна върху възглавниците. — Толкова те обичам, но това не е достатъчно, нали? — Тя извърна глава и затвори очи. — Иска ми се да те бях забравила.

— Не говори така. Моля те…

Той искаше да целуне разплаканите й очи, но нямаше право. Беше я наранил отново и съжаляваше за това повече, отколкото изобщо можеше да си представи. Изведнъж видя какво е пропуснал. За пръв път искаше да върне времето, искаше му се да беше станал човек, който знае как да обича.

Тя се обърна несръчно настрани.

— Върви си.

— Кейла, недей…

— Върви си, Джулиан. Моля те.

Ако имаше смелостта на Лиам, щеше да знае какво да каже, но сега се чувстваше празен. Обърна й гръб и тръгна към вратата.

— Искам да видя дъщеря си — каза тя.

Той кимна, без да казва нищо, без дори да разбере дали тя е видяла, че е отговорил. После излезе.

Тя искаше да се свие на малко, защитено клъбце и отново да се скрие от външния свят.

Изобщо не се е връщал.

Не можеше да разбере това. То просто я разби. Тя остана дълго, дълго в самотното си легло, като се опитваше да обвие с ръце истината, твърде голяма, за да я обхване.

Какво беше правила през всичките тези години? Ако нещата бяха нормални, ако тя беше нормална, щеше ли да му се присмее и да му каже да си върви, да му каже, че любовта й към него е отдавна мъртва?

Това беше най-страшното. Тя не знаеше каква е станала в годините след раздялата им. Всичко, което беше научила, докосвала, в което беше вярвала, беше изчезнало заедно с всички спомени, които събрани заедно късче по късче, правеха един живот.

Ами дъщеря й, нейното малко момиченце, което от години не беше бебе? Спомняше си пълничко едва проходило дете с кафяви очи и ореол от гарвановочерни къдрици, малко момиченце, чийто сърцераздирателен плач за миг можеше да се превърне в смях. Спомняше си как държи това бебе на ръце, но след това — нищо. Нямаше картини на украсени с воланчета великденски шапчици, нито кутии за обяд, нито паднали зъбчета. Петнайсет празни години, неизвестни като утрешен ден.

Искаше да може да се разгневи; щеше да бъде много по-добре от тази мъчителна, всеобхватна тъга.

В сърцето си тя беше на двайсет и четири години и беше силно влюбена в съпруга си. Само че той не беше неин съпруг, а тя беше имала петнайсет дълги години, за да излекува раните, които й беше нанесъл.

Петнайсет години, които бяха изтрити от паметта й.

Без спомените нямаше изминало време, нямаше промяна, нямаше развитие. Имаше я само любовта към Джулиан, този излязъл от контрол влак на чувствата, а тя не можеше да направи нищо, освен да се вози на него.

Сигурно почти я беше убил с предателството си. Знаеше, защото, когато произнесе думата „никога“, го почувства със сърцето и душата си. Беше го обичала твърде силно и това щеше да я унищожи, тази лоша и опасна любов. Но нещата не се променят, ако ги разбираш.

Вратата се отвори.

— Микита, ти си будна?

— Мамо!

Роза стоеше на вратата, щастливо усмихната.

Микаела изхлипа и вдигна трепереща ръка към устните си.

— О, мамо…

Роза изглеждаше състарена. Косата й беше снежнобяла, кожата — силно набръчкана край очите и устата. Микаела искаше да попита: „Какво се е случило?“, но още преди да се оформи въпросът, тя знаеше отговора. Лоша любов.

Роза приближи към леглото. Докосна бузата на Микаела и каза тихо:

— Milagro. — После се наведе и обгърна Микаела в прегръдките си. — Мислех, че никога няма да видя как се усмихваш отново, mi hija.

Тя се отдръпна. Гърлото на Микаела се сви.

— Hola, Mama.

— Много ми липсваше. — Роза хвана ръката на Микаела.

— Какво е станало с мен, мамо? Никой не иска да ми каже.

Роза взе четка за коса от масичката до леглото и започна да реши късата коса на Микаела.

— Паднала си от кон.

— Така ми казаха. Какво, по дяволите, съм правила на кон?

Роза се усмихна.

— Виждам, че си спомняш лошия език, и не се радвам за това. През изминалите години си станала добра ездачка. Това е нещо, което много обичаш.

Микаела сграбчи тънката китка на майка си.

— Разкажи ми за Джулиана, мамо.

Роза внимателно остави четката. Кокалестите й пръсти се свиха край тръбата на леглото.

— Сега й викаме Джейси и е най-добрата дъщеря, която можеш да си пожелаеш. — Тя се взря в Микаела с блеснали очи. — Тя е красива, талантлива, любяща и muy intelligente[1]. И всички я обичат — никога не съм чувала някъде телефон да звъни толкова често. Огледай се из стаята, Микита, и ми кажи какво виждаш.

Микаела огледа стаята за пръв път. Навсякъде имаше цветя и балони; от край до край по масата и прозорците бяха наредени картички.

— Всичките ли са от Джулиан?

Роза махна с ръка.

— Не са от него. От твоите приятели са. Сега това е домът ти, Микаела. Това е чудесно място, изобщо не е като Санвил. В който и магазин да вляза, навсякъде питат за теб. Жените носят храна в къщата всеки ден. Тук, mi hija, много те обичат.

Микаела не можеше да си представи, че е намерила истински дом, място, което да чувства свое, и да не си спомня за това. Не беше честно…

Тя вдигна поглед към майка си.

— Той изобщо не се е връщал при мен, мамо.

— Знам. Това много ти тежеше тогава. Сега може би ти тежи още повече. Тогава помнеше защо го напускаш. Сега, мисля, може би си забравила.

— Искам да видя дъщеря си.

Роза помълча. После каза тихо:

— Това… ще нарани сърцето й… тази забрава. Доктор Лиам иска да си дадеш още един ден, за да си спомниш, si? Ти не искаш да я нараниш.

Микаела не знаеше как ще преживее болката, която пулсираше в нея.

— Знам какво е родителят ти да не те познава. Помня го от… баща ми.

— Никога не си го наричала така преди.

— Знам. — Тя въздъхна уморена. — Но ако го наричам другояче, той няма да стане някой друг, нали?

— Не. — Роза бръкна в джоба си и извади една снимка. — Ето.

Пръстите на Микаела не я слушаха. Няколко пъти се опита да хване снимката и Роза трябваше да й помогне внимателно да свие пръсти. Вгледа се в снимката. На нея бяха Микаела, Роза и красиво младо момиче. Бяха в непозната стая до разкошно, чудесно украсено коледно дърво.

Микаела поглъщаше с жаден поглед всяка подробност в момичето — кафявите очи, безгрижната усмивка, дългата до кръста черна коса.

— Това е моята Джулиана… Не, моята Джейси.

— Si. Твоите спомени са в теб, Микаела. Сложи тази fotografia до сърцето си и спи спокойно. Сърцето ти ще си спомни това, което умът ти е забравил.

Микаела се взря в очите, които толкова приличаха на нейните. Колкото и да се опитваше, не можеше да си спомни как е прегръщала това момиче, как е галила косата му или е целувала бузата му.

— О, мамо — прошепна тя и най-сетне заплака.

[1] Много умна (исп.). — Б.пр. ↑

Глава 21

Скоро след вечеря Микаела заспа.

Знаеше, че сънува. Беше първият сън след събуждането и чувството беше успокояващо познато. В съня й светът беше мъглява смесица от синьо и зелено. Във върховете на вековни дървета повяваше лек летен ветрец.

Тя вървеше по безлюден път. Тялото й се движеше безукорно, нямаше десен крак, който се влачи след нея, нито пръсти, които не искат да се свият. Зави по чакълестия път и видя внушителен дървен обор, разположен на върха на един хълм. В полето, което го заобикаляше, група коне доволно пасяха крехката зелена трева, която стигаше до коленете им.

Тя продължи, почти плувайки, покрай обора към красива дървена къща.

Внезапно нахлуха плътни сиви облаци, закривайки лимоненожълтата слънчева светлина, и хвърлиха сянка върху дървената къща. Започна да вали, студените капки падаха върху вдигнатото й нагоре лице, сякаш бяха сълзите на Господ.

Входната врата се отвори пред нея.

Тя се препъна по стъпалата на верандата. Извика, хвана се за парапета и една треска се заби дълбоко в нежната й длан. Вдигна ръка и видя ярката, рубиненочервена кръв да се стича, криволичейки по китката й.

— Не — опита се да каже тя, но вятърът отнесе думите й, а тя продължи през верандата към къщата.

Вратата се затвори с трясък след нея. Тя продължи, опипвайки пътя си покрай гладката дървена стена към стълбището, за което някак си знаеше, че е там.

Спря в подножието му и се заслуша. Някъде в тази студена, тъмна къща плачеше дете.

— Идвам.

Думите преминаха през съзнанието на Микаела, но не достигнаха до устните й. Тя отново се движеше, този път тичаше.

Виковете станаха по-силни, по-настойчиви. Пред очите на Микаела се мярна трогателният образ на червенокосо момченце, което смучеше палеца си. То се свиваше в един ъгъл и чакаше мама да дойде да го вземе.

Но пред нея имаше хиляди врати, а коридорът се простираше километри, краят му се губеше в далечината. Тя се втурна по коридора, блъскаше вратите и ги отваряше. Зад вратите нямаше нищо, само зеещи черни правоъгълници, поръсени със звездна светлина и от тях вееше студен зимен вятър.

Изведнъж плачът спря. Тишината я ужаси. Беше закъсняла… беше много късно…

Тя се стресна и се събуди. Таванът над нея беше облицован е шумоизолиращи плочки, шарките им й се сториха ярки и рязко очертани след мъглявите форми на съня.

Болницата.

Един мъж стоеше до прозореца на стаята. Първата й мисъл беше Джулиан, но после забеляза, че носи бяла престилка.

Той се обърна към нея и тя видя, че не е доктор Пен. Беше другият — как му беше името? Беше висок, с въздълга руса коса и хубаво лице. Напомняше й за онзи актьор от „Гръм и Леката стъпка“, но по-възрастен. Джеф Бриджис, това беше името. Беше й противно, че си спомня името на актьора, но не помни нищо от собствения си живот.

— Трябва да се подстрижете.

Думите излетяха сами от устата й и тя примигна. Какво, за Бога, я накара да ги каже на този човек?

Той прокара ръка през провисналата си коса и се усмихна, но усмивката му беше тъжна и тя се зачуди защо изглежда толкова… изоставен.

— Да, мисля, че трябва. Моята… съпруга ме подстригва.

Тя потръпна, докато го слушаше как говори.

— Вие сте гласът — каза тихо тя.

Той придърпа един стол и седна до леглото. Гледаше я открито, без да се извинява, и в очите му имаше нещо — може би копнеж — от което й се прииска да го докосне. Но това беше лудост, тя дори не го познаваше.

— Какъв глас? — каза най-после той.

— Когато бях заспала, аз ви чувах.

Той се усмихна отново.

— Не знаех дали ме чуваш. Струваше ми се, че ще ти говоря така завинаги.

Завинаги. Отново тази дума. Тя я измъчваше, докосваше някаква забравена струна.

— Кой сте вие? — попита тя.

Той я погледа известно време.

— Доктор Лиам Кембъл.

Тя някак си знаеше, че това не е вярно. Огледа се из стаята, снимките по прозорците, които не беше и погледнала, шишенцата е ароматни масла, красивото езерце е гладки черни камъчета. Без да знае как, разбираше, че това е човекът, който беше пускал касетофона с безкрайната поредица от любимите й песни. Той й беше дал нещо, за което да се държи през цялото време в онази тъмнина.

И това беше мъжът — този странник с тъжните, познати очи — който е седял до леглото през всичките онези дни, говорил й е, докосвал я е, чакал е. Спомняше си докосването на ръката му върху косата си, докато спеше, и звука от неговия смях. Някак си знаеше и това. Знаеше, че смехът му е ехтящ и гърлен, че изпълва стаята и те кани да се присъединиш.

— Спомням си как се смеете — каза удивена тя.

Това, изглежда, му достави удоволствие. Той се усмихна.

— Спомените ще се завръщат така, на малки части.

— Кой сте вие?

— Доктор Ли.

— Не. Какъв сте за мен?

Тялото му сякаш се смали и потъна в грозния стол. Той се изправи бавно и взе лявата й ръка. Погали пръстите й толкова нежно, че дъхът й спря. Тя не си спомняше някой да я е докосвал точно така и тогава нещо се върна при нея, някакъв полуоформен спомен, който не беше твърде далеч, за да го докосне.

— Този пръстен — каза тихо той. — Аз го сложих на ръката ти преди десет години.

Тя се загледа в пръстена. Венчална халка.

— Вие сте… — Тя не можа да каже думата.

— Аз съм съпругът ти.

Тя не можеше да разбере.

— Но… Джулиан…

— Джулиан е бил първият ти съпруг.

Тя изпадна в паника. Първо дете, сега съпруг. Колко още беше забравила? Колко имаше да си спомня?

Тя се взираше в него, клатейки отрицателно глава. Искаше да каже: „Не може да бъде“, но през последните няколко дни беше разбрала, че всичко е възможно.

— Как съм могла да забравя такова нещо? Как може да нямам… никакви чувства към вас?

Той трепна и от този едва забележим израз на болка тя разбра, че е истина.

— Не мисли за това, скъпа — каза той. — По-добре е да не си спомняш.

— Н-не знам какво да ти кажа… Лиам.

Опита да каже името, но то не й припомни нищо. Беше сбор от гласни и съгласни, които нямаха никакво значение.

Той докосна лицето й.

— Всичко е наред.

Но не беше така. Беше много по-различно. Този мъж беше неин съпруг, съпруг, а тя не изпитваше абсолютно нищо към него. Сега той беше нейното семейство, това, в което беше живяла през последните десет години. По някое време е спряла да обича Джулиан и е започнала да обича този внимателен, тих мъж. Но какво ще стане сега, когато помни само любовта си към Джулиан?

Тя опита да му се усмихне, но не успя, трепереше.

— Разкажи ми как сме живели заедно.

Това бяха думите, които се изплъзнаха от устните й, но те всъщност значеха: „Накарай ме да те обичам отново…“

Той се усмихна и тя разбра, че се връща към спомени, които сега бяха само негови.

— Тогава ти беше медицинска сестра. За пръв път те видях, когато се грижеше за баща ми… — Той я погледна. — Имаш ли нещо против да държа ръката ти?

Тази молба я изненада, в нея имаше нещо толкова… нежно и старомодно. Не можеше да спре да мисли колко е различен от Джулиан. Джулс никога нямаше да попита; изобщо не би му минало през ума, че докосването му може да е нежелано.

— Добре, разбира се — рече тя.

Погледите им се срещнаха и останаха така. Изведнъж тя се почувства неудобно, смутена от този мъж, който й беше едновременно непознат и съпруг.

Съпруг.

— Странно е, нали? — каза той, като се усмихна нервно с крива усмивка.

Тя му се усмихна в отговор и се наведе към него, разглеждайки внимателно лицето му, като търсеше нещо, някакъв изплъзващ се спомен. Нямаше нищо. И все пак, той имаше най-милите очи, които беше виждала някога.

— Трябва да ти е много тежко — каза тихо тя.

— Комата беше по-тежка.

Тя не мислеше точно така.

— Ти ли беше… ти ли извика Джулиан?

— Да.

— Не разбирам. Защо си го направил, щом ти и аз сега сме женени?

— Не можех… да те събудя. Седях тук всеки ден, държах ръката ти, говорех ти, пусках записи с любимата ти музика. Правех всичко, което си мислех, че ще достигне до теб, но… ти просто лежеше така ден след ден. — Гласът му премина в гърлен шепот. — Знаех, че те губя.

— Защо Джулиан?

Той въздъхна продължително.

— Защото знаех, Микаела.

Сърцето й подскочи.

— Какво си знаел?

— Че всъщност никога не си преставала… да го обичаш.

Тя спря да диша за миг.

— Толкова си ме обичал.

Не можеше да прикрие изненадата в гласа си. Не си спомняше да се е чувствала така преди, не беше изпитвала тази страхотна смесица от радост и тъга, това чувство, че е… обичана толкова дълбоко и всеобхватно. Любовта на Джулс не беше такава. Беше като огненочервен фойерверк, който избухва край теб в ярките цветове на „Техниколор“, но угасвайки, оставя след себе си само студено, тъмно небе.

— Все още те обичам — каза той, усмихвайки се с тъга, от която сърцето й се сви.

— Аз също трябва да съм те обичала.

Той мълча твърде дълго, преди да отговори.

— Да.

И тя разбра.

— Останала съм влюбена в Джулиан, нали? — Осъзнаването й донесе някаква болка. — Аз съм те наранила — каза тихо и тъжно тя. — Дали съм знаела?

— Не, надявам се.

Тя се втренчи в него.

— Съжалявам.

Имаше още толкова много неща за казване, а нямаше начин да разбере как да ги каже. Как да се извиниш за нещо, което не помниш?

Или още по-лошо — за нещо, което се страхуваш, че ще направиш отново?

Започна съвсем обикновено, със съскащия звук на отварящата се автоматична врата. Джулиан седеше във фоайето и гледаше разсеяно стенния часовник. Тънките черни стрелки сякаш бяха застинали на 2:45. В момента Лиам беше вътре с Кейла и го беше помолил да изчака.

— Здрасти, Джули.

Джулиан вдигна поглед и видя Вал да се носи към него. Вместо обичайните си избелели джинси и артистична тениска, агентът му носеше скъп черен костюм и подходящи по цвят риза и вратовръзка. Русата му коса беше оформена наскоро; по раменете му падаха само няколко добре подрязани кичура. Не си беше дал труда да свали тъмните очила, които закриваха очите му.

Джулиан щеше да се засмее, ако не се чувстваше толкова скапан.

— Това е Ласт Бенд, откачалко, не е Кан. Единственият дизайнер, за когото са чували тук, е Л. Л. Бийн.

Изправи се и се обърна.

И ги видя. Отвън, зад стъклата, заемащи цялата стена край входната врата, вече се трупаха микробуси и коли под наем. Хора в омачкани тъмни дрехи извираха като скакалци от автомобилите и се събираха в полукръг.

Беше виждал това твърде често и знаеше наизуст какво ще последва. Медийният цирк беше дошъл.

— Господи, Вал, какво си направил?

Вал разпери ръце като Христос.

— Ти си горещата новина, Джули. Няколко думички, пошепнати в нечии ушенца, и историята се разрасна като горски пожар. Трябва да призная, не очаквах такъв развой на събитията.

— Майната му, Вал, казах ти да не… — Той млъкна. Беше твърде късно, бяха го видели.

Репортерите нахлуха като рояк през вратите с включени микрофони и камери, вдигнати на раменете им. След миг Джулиан и Вал бяха обкръжени. Вал му намигна.

— Вече е късно да се криеш, Джули.

Джулиан трябваше да ги разкара. Проби си път през тълпата и се насочи навън, към вледеняващия студ. Скакалците го последваха, затрупвайки го с въпроси.

— Джулиан? Вярно ли е? Открил ли си своята Пепеляшка?

— Колко зле е ранена?

— Красива ли е?

— Как така няма Кейла Тру в регистрите на тази болница? Да не е измама?

Джулиан вдигна ръце и си наложи да се усмихне със „запазената марка“ Светкавиците изскачаха като балонче от дъвка в устата на проститутка, около краката му се влачеха кабели.

— Тук няма нищо, момчета и момичета, никаква история. Аз съм тук от името на фондация „Пожелай си нещо“. Това е всичко.

Вал го удари силно по гърба.

— Той е твърде срамежлив, за да ви каже истината. Знаете, че първата съпруга на Джули, Кейла, беше любовта на живота му. За нещастие, бяха много млади… — Той млъкна и се огледа.

Бяха захапали стръвта, хвърлена от Вал. Джулиан го разбра по трескавите очи на репортерите, чу го във внезапната тишина, в която не се долавяше дори дишане.

Добрите намерения на Джулиан се срутиха под това напрежение. Господ да му е на помощ, не можеше да остави Вал да оплеска всичко.

— Можете да си представите как се почувствах, когато разбрах, че е претърпяла инцидент. Веднага тръгнах насам, за да съм до нея…

— Защо се обадиха на вас? — изкрещя някой.

— Казаха ми, че Кейла има сериозна контузия на главата…

— Мозъкът й увреден ли е?

— Може би затова е искала да види Джулиан!

Вал леко побутна Джулиан по рамото и отново хвана юздите на разговора в свои ръце.

— Била е в кома цял месец. Известно време е изглеждало, сякаш няма надежда… — Той се поколеба, клатейки тъжно глава. — После докторите открили, че Кейла реагира само на едно нещо — името на Джулиан.

През тълпата се понесе като вълна учудено ахване; репортерите разпознаха вкуса и усещането на току-що поднесена история. Неколцина от репортерите погледнаха часовниците си, опитвайки се да пресметнат дали могат да стигнат до редакциите си преди останалите от тълпата.

— Естествено, Джулиан веднага дойде тук — говореше Вал. — Седеше до нея ден след ден, говореше й, държеше ръката й, припомняше й, че има един човек, който я обича и я чака да се събуди. — Той се усмихна лъчезарно, усмивката му казваше: „Сега идва най-хубавото“. — Вчера тя се събуди и Джулиан беше до нея — първият, когото видя.

Една от репортерките въздъхна.

— Какви бяха първите й думи?

— Тя… — започна Джулиан. Никой не го слушаше.

— Мозъкът й увреден ли е?

— Още ли е влюбена в теб, Джулиан?

Джулиан въздъхна. Не ги беше грижа за чудото на събуждането й. Искаха само „историята“, позлатената приказка, или по-точно скандала. Нечия смърт. Някаква сензация.

Той се огледа, разпознаваше някои от лицата. Идваха и си отиваха, нископлатени репортери от таблоидите. Никое нормално човешко същество не би издържало дълго на такава работа.

Бяха отражение на живота му. Странно, никога досега не беше го забелязвал. Не се замисляше, смяташе ги за необходимо зло; не можеше да станеш известен без тях. Но сега виждаше черната празнота, заобикаляща осветения от прожекторите кръг. Нищо, уловено от стъклените лещи, не беше истинско.

Но Джулиан нямаше друг живот, освен онзи върху филмовата лента, и това го правеше най-празната част от историята. Беше заменил всичко истинско за моментния блясък от светкавиците на фотоапаратите.

— Достатъчно за днес — каза той.

Искаше му се изобщо да не беше говорил с тях.

Вал се ухили.

— Имате водещо заглавие, деца. Целувката на Тру събужда Спящата красавица.

На излизане от кабинета на Стивън Лиам чу името си по болничната радиоуредба. Вдигна най-близкия телефон и набра кода си. Съобщението беше от Роза, която го чакаше във фоайето. Беше спешно повикване.

Видя Роза, преди тя да го забележи. Стоеше в средата на помещението — нещо необичайно за жена, която винаги седеше в ъгъла с наведена глава и скръстени ръце. Още отдалеч видя, че устата й е стисната сърдито.

Нещо не беше наред.

Когато доближи, видя тревожните бръчки край очите и устата й.

— Роза?

— Видя ли какво е направил?

— За какво говориш?

Тя пое дълбоко дъх.

— Аз съм разтревожена. Слушах радиото, докато правех питки за вечеря. И чух местните новини. — Тя кимна към входната врата на болницата, където тълпата се беше струпала около Джулиан. — Това е голямата новина, доктор Лиам. Казват, че Джулиан е събудил голямата си любов от комата.

— По дяволите!

Лиам се втурна по коридора към фоайето. Видя събраната отвън тълпа и тръгна към входната врата.

Репортерите обкръжаваха Джулиан, опитваха се да си проправят път към него като богомолци, а в протегнатите си ръце държаха микрофони вместо библии. Всички говореха едновременно, въпросите им се трупаха един върху друг в трескав изблик.

— Кога ще можем да интервюираме Кейла?

— Кога ще получим снимка на вас двамата?

— Какво е правила през всичките тези години?

— Ще се ожените ли отново?

Лиам хвана ръката на Джулиан и го завъртя към себе си.

— Трябва да говоря с теб. Веднага — каза той със спокоен глас, като се опитваше да не гледа към репортерите.

Джулиан имаше приличието да се престори, че е смутен.

— Разбира се, докторе. — Той хвърли фалшива усмивка към тълпата. — Това е Лиам Кембъл. Той е… лекарят на Кейла.

Тълпата едновременно зададе десетина въпроса. Лиам не им обърна внимание. Стисна здраво ръката на Джулиан и го повлече през фоайето, покрай Роза, докато влязоха в празна манипулационна.

Миг след това вратата се отвори и влезе Роза.

— Здравей, Роза — каза Джулиан, после се обърна към Лиам. — Много съжалявам, Лиам. Казах на агента ми да държи пресата настрани, но той не ме послуша. Наистина съжалявам. Те са като термити, повярвай ми — щом веднъж ти влязат в къщата, трябва да се справяш с тях. Ако не бях им обърнал внимание, един Бог знае какво щяха да измислят. Сега поне ще кажат истината.

Лиам го погледна.

— Твоята истина със сигурност.

— Какво искаш да кажеш?

— Подхвърлил си им късчета от романтична история, нали, със себе си в ролята на главния герой, белият рицар, който пристига в черна лимузина и връща любимата си от прага на смъртта.

— Не си чул най-лошото, доктор Лиам — каза Роза, придвижвайки се сковано към двамата мъже. — Докато влизах в болницата, чух въпросите. Репортерите го питаха за дъщеря му.

— Исусе Христе! — Лиам сграбчи Джулиан за раменете и го разтърси. — Кажи ми, че си я предпазил, кажи ми, че не си обелил и една проклета дума за дъщеря си.

Джулиан примигна.

— Предпазих я, честно, но Вал… той им каза, че е мажоретка в гимназията.

За пръв път в живота си Лиам удари човек. Замахна и заби юмрук в челюстта на хубавото момче. Болката се стрелна нагоре по ръката му.

— В гимназията има само осем мажоретки.

— Стой тук при Майк — обърна се той към тъща си. — Дръж репортерите далеч от нея. Ще взема децата и ще се върна колкото може по-скоро. Ще влезем през задния вход.

Глава 22

Дано стигна при нея навреме.

Лиам погледна часовника на таблото на колата — 3:05. Тренировката на мажоретките беше свършила преди пет минути…

Настъпи газта. При входа на гимназията разбра, че кара твърде бързо. Зави и колата поднесе. За миг загуби контрол. После гумите отново стъпиха на пътя. Колата премина бързо по алеята и влезе в паркинга.

Беше закъснял. Пред входната врата на училището вече имаше тълпа от репортери. Около тях като черни насекоми стърчаха прожектори. Всички говореха в един глас; звучеше, все едно някой е включил моторна резачка.

Лиам изскочи от колата и се спусна към тях. Дворът беше хлъзгав от разтопения стар сняг, той се подхлъзна два пъти и едва не падна. Докато стигне тротоара, сърцето му биеше бясно.

— Джейси!

Гласът му се изгуби в шумотевицата.

Репортерите обкръжиха малката групичка мажоретки като глутница вълци, всеки се блъскаше, за да заеме по-удобна позиция, за Лиам беше невъзможно да се промуши през тях. Крещяха въпроси, без да спират.

— Коя от вас е Джулиана?

Чу госпожа Курек, треньорката на мажоретките, да казва:

— Тук няма Джулиана, вървете си.

Лиам се опитваше да надникне над тълпата, но навсякъде беше пълно с камери и светкавици, а репортерите знаеха как да не допуснат някой да ги избута.

Той крещеше името на дъщеря си, като се опитваше да се провре през плътно скупчените тела. Беше невъзможно.

— На коя от вас майка й е в кома?

Знаеше, че ще им бъде достатъчно само да зърнат Джейси.

— Ето я!

Тълпата се раздвижи, раздели се и отново се сключи около Джейси, изолирайки я от всички други с добре усвоена ловкост, като вълци, отделящи малко агънце от стадото.

— Ти ли си дъщерята на Кейла?

— Ти ли си Джулиана?

Той видя, че Джейси диша тежко, беше уплашена.

— Аз съм Джейси — казваше тихо тя. — Мама е в кома…

Един микрофон се стрелна към лицето й, едва не я удари по носа.

— Как се чувстваш като негова дъщеря?

Лиам изкрещя името й. Сграбчи оператора пред себе си и го блъсна напред. Камерата падна на земята, а човекът се препъна настрани.

Лиам се провря в опразненото място.

— Джейс, ела тук!

Погледите им се срещнаха над блъсканицата. Лиам видя уплахата в очите на дъщеря си, видя как паниката я обхваща; не изведнъж, а малко по малко. Той се провираше през смазващия натиск на телата. Тя протягаше ръце към него.

Той се блъскаше и си пробиваше път, прострял ръце напред, като се опитваше да я докосне с върховете на пръстите си.

— Как се чувстваш като дъщеря на Джулиан Тру? — изкрещя някой.

Настъпи тишина. Джейси погледна към Лиам, устата й беше отворена, очите й се разширяваха уплашено.

— Господи, тя не знае…

— Давай, Бърт, снимай лицето й, бързо…

— МАХНЕТЕ СЕ ОТ НЕЯ! — изкрещя Лиам.

Хвърли са напред и разблъска хората, като ги удряше с лакти.

Най-сетне стигна до нея, прегърна я и я притисна към себе си. Усещаше как трепери.

— Всичко е наред, миличка — прошепна в ухото й, макар да знаеше, че не е така.

— Кой сте вие? — извика му някой.

— Това е докторът — каза някой друг. — Какво правите…

— Тя няма да каже нищо: — Лиам чу враждебната нотка в гласа си; беше непознат звук, който идваше от някаква тъмна дълбина в него. Той повлече замаяната Джейси през гъмжилото и й помогна да се качи в колата.

Репортерите ги следваха по целия път, като непрекъснато крещяха въпроси и правеха снимки. Последното, което Лиам чу, докато затваряше вратата, беше:

— Запиши номера на колата.

Той включи двигателя и настъпи газта. Колата потегли рязко, гумите превъртяха в разтопения сняг, после бързо излязоха от паркинга.

Сърцето му биеше трескаво, а в устата си усещаше металния вкус на страха. Никога през живота си не беше се чувствал толкова засрамен и унизен. Не беше успял да я защити. Беше по негова вина. Бяха наранили дъщерята, която обичаше повече от собствения си живот.

Джейси се извърна назад и погледна шосето зад тях.

— Не идват след нас — каза тя, а в гласа й се усещаха сълзи.

Лиам зави наляво по заснежения, неподдържан горски път, който водеше към щатския парк „Ейнджъл Фолс“. Избра този път, защото го имаше само на най-подробните карти на областта. Никой нямаше да ги проследи дотук.

Стигнаха до края на шосето. Празният паркинг беше чист като нов лист хартия. В тези мрачни гори през късния следобед беше вече тъмно.

Той паркира до информационното табло — грубо скована пирамида, която разказваше историята на водопадите, открити от Иън Кембъл и наречени така в чест на любимата му съпруга.

Лиам въздъхна дълбоко и най-после се обърна към дъщеря си.

— Не успях да дойда по-рано.

Тя го погледна объркано с уплаха в кафявите си очи.

— Истина ли е, тате?

Точно в този миг искаше да се разгневи на Майк, но всъщност усещаше само студ и празнота.

— Истина е. Майка ти е била омъжена за Джулиан.

Тру.

Розовината се отдръпна от бузите й. Изглеждаше невъзможно малка и уязвима.

— Той ми е баща?

Баща. Думата блъсна Лиам като удар в гърлото. За миг загуби дар слово, а когато възвърна гласа си, той беше глух и безизразен.

— Да.

Очите й станаха кръгли.

— О, Господи…

Той помълча, очакваше да каже още нещо, но тя остана безмълвна. На Лиам му се струваше, че между тях се надига цяло море, издигаше се, превръщаше се в набраздена от вълнички стена, която изкривяваше лицата им. Опита се да мисли за това, което би трябвало да каже, но отново усети празнотата в себе си, кървяща в тишината. Най-после й каза единствената истина, която имаше значение.

— Трябваше да ти кажа…

— Затова ли е дошъл всъщност? Да види мама?

— Да.

— Ти знаеше ли, че той ми е баща?

Той разбираше какво значи въпросът. Тя не искаше да повярва, че я е лъгал през всичките тези години и колкото и да му се искаше да предпази Майк, не би излъгал Джейси. Ето защо сега се чувстваше така наранена.

— Знаех същото, каквото и ти. Майк ми каза, че се е омъжила много млада за човек, който искал само забавления. Не знаех, че е Джулиан. Открих истината, когато търсех онази рокля, която ти носеше на бала.

— Защото не искаше да говори за другия ми татко… мислех, че е някой безделник или лош човек, някой загубеняк, с когото се е запознала в колежа. — Тя замълча и го погледна. — Когато бях малка, тя се разплакваше всеки път, когато я питах за него, и аз спрях да питам. Боже… Джулиан Тру.

Лиам се опита да не се засяга от леката усмивка, която трепкаше в ъгълчетата на устата й. Коя девойка нямаше да се вълнува, ако открие, че баща й е прочута филмова звезда? Това не значеше, че ще обърне гръб на бащата, който винаги е бил до нея, държал е ръката й, целувал е разплаканите й очи. Поне това си казваше, докато тишината между тях ставаше все по-дълга.

— Кога е смятала да ми каже? Когато кацнем на Марс?

Гневът беше дошъл по-бързо, отколкото Лиам беше очаквал, и сега не знаеше как да го укроти. Нямаше начин да оправдае Майк за това, което й беше причинила. Беше егоистично и болезнено и сега, след толкова много години, всички трябваше да плащат за лъжата, останала толкова дълго между тях, свита тихо в копринената калъфка.

— Не знам кога е смятала да ти каже — рече най-после той.

Виждаше, че е готова да се разплаче. Изглеждаше, сякаш задържа сълзите си, едва поемайки си дъх.

— Затова е дошъл на бала — да танцува с мен — но не ми каза нищо особено. Как е разбрал, че мама е в кома?

— Аз му се обадих. Аз… открих, че майка ти реагира на името му. Мислех си, че ако той й поговори, тя може да се събуди, и наистина стана така. Тя се събуди вчера.

— Джулиан я е събудил — след всички тези часове, през които й говорихме?

Лиам примигна. Чувстваше се хванат в капан от всичките думи, които беше казал на Джейси за любовта, която ще достигне до тъмнината на Микаела.

— Ами…

— О, Боже мой, ами ако…

Този път тя не можа да сдържи сълзите си. Хвърли се към Лиам и се сгуши в прегръдките му, сякаш отново беше дете. Разплака се на рамото му. Топлата влага на сълзите й намокри бархетната му риза. Когато се отдръпна, изглеждаше някак различно, променена, сякаш сълзите бяха отмили последните останали следи от досегашното малко момиче и бяха направили място за младата жена.

— Мразя я.

При това признание тя отново започна да плаче.

Той я помилва по лицето.

— Не. Ти си обидена и сърдита и имаш право, но никога не би могла да мразиш майка си. Тя те обича, Джейс…

— Ами ти? Тя е лъгала и теб през всичките тези години.

— Понякога хората лъжат, за да предпазят любимите си същества — въздъхна той. — Може би си е мислила, че няма да понесем истината.

Джейси подсмръкна и избърса нос с опакото на ръката си. Погледна го, а в очите й блестяха сълзи и устата й трепереше.

— Той не ме е искал, нали? Затова никога не се е обаждал, нито е писал.

Лиам искаше да я излъже, но точно лъжите бяха ги довели до жалък, мъчителен период от живота им.

— Не познавам Джулиан достатъчно добре, за да ти отговоря.

Виждаше, че тя е потресена, объркана и сърдита. Истината я беше изтикала на криволичеща, тясна пътечка и само тя можеше да намери пътя си.

— Съжалявам, Джейс. За всичко.

Тя го гледаше втренчено, а сълзите се стичаха по бузите й.

— Обичам те… тате.

Той долови малкото колебание, усети как думите се препънаха в новата информация, преди да го нарече тате.

— И аз те обичам, Джейс. Все така сме си семейство — прошепна той. — Запомни го. Майка ти ви обича — теб и Брет, о, по дяволите, Брет.

Той се отдръпна толкова рязко, че удари главата си в стъклото.

— Репортерите. — Джейси се плъзна обратно на седалката и закопча колана. — Три и половина е. Той е в час по музика.

На Брет започваше да му доскучава. Репетираха за коледното тържество вече цял час, а той, като повечето момчета, не обичаше да стои мирно. Бяха подредени в редици, всички от четвърти и пети клас, изправени един до друг върху подиум на три нива. Учителката по музика, госпожа Барнет, ги беше подредила по височина, което значеше, че момичета стоят до момчета, а това винаги създаваше проблеми.

Госпожа Б. почука с дървената показалка по металния статив за ноти.

— Хайде, деца, внимавайте. Нека сега се опитаме да повторим отново последния куплет.

Госпожа Б. вдигна диригентската си палка и кимна на господин Адам, който седеше зад пианото в ъгъла. При нейния знак той започна да свири „Тиха нощ“.

Брет не можеше да си спомни нито една дума.

Кати го блъсна силно с лакът.

— Пей.

Той я удари.

— Млъкни.

Тя го ощипа по ръката.

— Ще те обадя.

— Не ми пука.

Кати плесна с ръце отстрани по бедрата си и тропна толкова силно, че подиумът се разтресе.

— Госпожо Барнет — извика тя с остър, злорад глас. — Брет Кембъл не пее.

Пръстите на господин Адам се блъснаха в клавишите. Чу се бъркотия от звуци, после тишина.

Кати се ухили доволно на Брет.

Той завъртя очи. Хич не ми пука.

Госпожа Б. бавно отпусна палката.

— Слушай, Катрин, това всъщност не те засяга, нали?

— Тя си мисли, че всичко я засяга — каза някой, като се смееше.

Кати се изчерви. Беше страхотна гледка — цялото й лице стана червено.

— Н-но вие казахте, че всички…

Госпожа Б. се усмихна на Брет, но усмивката й беше необичайна, някак крива и тъжна.

— Нека да не се заяждаме с Брет. Всички знаем, че…

Брет се изплези на Кати.

— … майка му току-що се е събудила и че семейството му преживява труден момент.

Всички знаем, че майка му се е събудила.

Брет спря да диша. Не можеше да е истина. Тате щеше да му каже, ако мама се беше събудила. Но госпожа Б. каза…

Той се вкопчи в ръката на Кати, за да не падне.

Тя изписка тихо и отвори уста да го обади пак. Но не издаде нито звук. Намръщи се на Брет.

— Изглеждаш зле. Да не повърнеш?

— Тате няма да го направи — каза той.

Изведнъж вратата на музикалната зала се блъсна и Джейси застана в зейналата празнина. Лицето й беше зачервено и на ивици, сякаш беше плакала.

— Госпожо Барнет — каза тя. — Трябва веднага да заведа Брет вкъщи.

— Върви, Брет — кимна госпожа Б.

Брет се отдръпна от Кати толкова рязко, че четири деца политнаха назад и паднаха от подиума. Чуваше как всички си шепнат, и знаеше, че говорят за него. И за това не му пукаше.

Заобиколи любопитните си приятели. Сега не го беше грижа даже и всички да видят, че почти плаче. Само искаше госпожа Б. да каже, че е станала грешка. Татко със сигурност щеше да му каже, ако мама се е събудила.

Отиде при сестра си. Изведнъж се почувства малък, като пластмасова фигурка със счупени крака, а сърцето му биеше толкова бързо, че му се зави свят.

— Мама…

— Хайде, Бретстър. — Тя го дръпна за ръката и го повлече по коридора. Колата отвън беше паркирана на спирката на училищните автобуси, нещо абсолютно и строго забранено по това време на деня. Видя, че татко му е на шофьорското място.

Това е лошо.

Брет се остави да го стоварят на задната седалка като чувал със зърно. Джейси закопча колана му, после бързо се вмъкна на предната седалка. Още преди Брет да измисли какво да каже, вече летяха през града. Навсякъде по улиците имаше хора, които окачваха украси за „Дните на ледниците“, но татко не махна за поздрав на никого. И караше прекалено бързо.

Брет искаше да попита нещо, да изкрещи нещо, но се чувстваше, сякаш Супермен го е стиснал за гърлото.

Татко спря колата пред задния вход на болницата. Даже не погледна Брет, само Джейси.

— Стой при брат си. Не доближавайте фоайето. Трябва да говоря със Сам в администрацията. Ще се срещнем в кафенето след десет минути, разбра ли?

Джейси кимна.

После татко се отдалечи, тичайки пред тях, а Джейси и Брет тръгнаха по празния коридор в задната част на болницата. Коридорът кънтеше от стъпките им и така изглеждаше призрачно. Брет подскачаше при всеки шум.

Тя беше мъртва. Този път беше сигурен. Когато стигне стаята на мама, леглото ще е празно и вече ще е много късно да я види…

Той се отскубна от сестра си и се втурна към стаята на майка си.

— Брет, върни се!

Той не й обърна внимание и продължи да тича. Едва спря пред прага на стаята и рязко отвори вратата.

Майка му си беше там, в леглото както винаги. Спеше.

Той се препъна. Не падна само защото се беше вкопчил в бравата на вратата.

Не знаеше кое чувство е по-силно — облекчението, че татко не го е излъгал, или разочарованието, че тя не се е събудила.

Затвори тихо вратата и приближи до леглото на мама.

Все още го беше страх да я гледа така. Нищо, че още беше хубава, а татко му беше показал важните неща — розовината на бузите и как гърдите й се повдигат и спадат при всяко вдишване…

— Това са добри знаци — винаги казваше татко.

Но на Брет му изглеждаше като мъртва, трябваше непрекъснато да си казва, че е жива.

— Това си е тя, Бретстър, запомни го.

Опита се да вземе сила от татковите думи. Татко му нямаше да го излъже, той каза, че мама е жива… някъде.

Брет се приближи още, покатери се по решетката на леглото и се наведе над нея. Беше толкова близо, че усещаше дъха й по миглите си. Затвори очи и се опита да върне някой хубав спомен за нея.

„Е, мисля, че всяко момче, достатъчно голямо да оседлае собствения си кон, е достатъчно голямо и да дойде на нощната езда… Гордея се с теб, Бретстър.“

Знаеше, че споменът ще го разплаче, и наистина стана така. Можеше да мисли само как тя коленичи на студения циментен под и го прегърна. Прегръдките й му липсваха повече от всичко… може би дори повече от целувките.

Той чу как вратата зад него се отваря, после тихия шум от стъпките на сестра си.

— Хайде, Брет. Татко каза да го чакаме в кафенето.

— Само минутка. — Той се наведе и я целуна с мамината целувка, точно както тя го целуваше: бърза целувка по челото, после по една на всяка буза, пеперудена целувка по брадичката и една по-дълга целувка от дясната страна на носа. Докато устните му бяха близо до носа й, той прошепна вълшебните думи. — Никакви лоши сънища.

Когато се отдръпна, сърцето го болеше. Една сълза се отрони от бузата му и падна върху устната на мама.

Тя много бавно отвори очи.

Брет едва не се катурна от леглото.

Тя бавно седна и се вгледа в него. Той чакаше и чакаше, но тя не се усмихна.

— Хей, здравей, момченце.

Най-после тя се усмихваше, но нищо не беше наред.

Това не беше мама.

Брет отвори уста, но не можа да издаде нито звук. През цялото време на очакването, във всичките си молитви и мечти майка му се събуждаше и казваше едно и също: „Как е любимото ми момче в целия свят?“ После го грабваше на ръце и го прегръщаше както винаги…

Сълзи изгаряха очите му.

Жената с лицето на мама се намръщи.

— Нещо не е наред ли?

Това не бяха истинските думи. Истинската му майка щеше да каже: „Това не може да са сълзи в очите на голямото ми момче…“

— Не — искаше да каже той, даже и да беше лъжа, но когато отвори уста, от нея не излезе нищо, освен дъхът му.

Фалшивата майка се огледа из стаята. Погледът й падна върху Джейси, която стоеше до вратата, обвила ръце около раменете си, и плачеше.

— Как е най-любимото ми момиче на света?

Едва тогава Брет успя да изскимти тихо. Не можеше да се сдържа повече. Това бяха неговите думи, неговите, а тя ги даде на Джейси.

БЯГАЙ.

Само за това можеше да мисли. Излетя като куршум от сградата и се гмурна в сгъстяващия се мрак.

Докато стигне шосето, беше замръзнал от студ, но не го беше грижа. Продължаваше да бяга.

Глава 23

Сега и викаме Джейси.

Сякаш гледаше в огледало, отразяващо миналото. Инстинктивно искаше да протегне ръка към него. Мислеше за всички неща, които беше забравила. Какви бяха първите думи на дъщеря й? Какво беше направила през първия ден в детската градина — дали се е качила съвсем сама в големия жълт автобус, махайки за довиждане, или се беше вкопчила в ръката на майка си, молейки да остане вкъщи поне още един ден?

— Мамо?

Сладостта, изпълнила тази дума, направи загубата на спомените почти непоносима. Беше непозната за собственото си дете…

— Джейси — прошепна тя, протегнала ръце.

Джейси бавно се приближи към нея. Микаела усети странно нежелание у дъщеря си, но най-после Джейси се наведе над решетката на леглото. Микаела я обви с ръце и я придърпа към себе си. Вдъхна сладостния, забравен аромат на малкото си момиченце — не бебешката пудра, която си спомняше, а нещо с цитрусов аромат, нещо за възрастни.

Когато се отдръпна от майка си, Джейси плачеше.

Микаела докосна бузата й.

— Не плачи. Всичко ще се оправи. — Една сълза се спусна по бузата на Джейси.

— Как? Как ще се оправи?

— Ще си върна паметта, ще видиш.

Очите на Джейси станаха кръгли.

— Загубила си паметта си? Ето защо… — Тя погледна към отворената врата.

— Съжалявам. Имам само няколко бели полета…

— Защо татко не ми е казал?

— Мисля, че са посъветвали Джулиан да не говори за това.

— Джули… Ти не помниш татко? — Гласът на Джейси едва се чуваше.

— О, спомням си Джулиан, макар и само до определен момент. След като го напуснах, всичко е някак празно. Мисля…

— О, прекрасно! — Джейси погледна така, сякаш изведнъж на Микаела й бяха поникнали рога. — Не мога да повярвам.

— Ядосана си ми — намръщи се Микаела.

— Лиам Кембъл ми е баща. — Джейси се вкопчи в тънката болнична нощница на Микаела. — Ние го обикнахме отдавна, когато бях само на четири години. Той ти е съпруг от десет години, а ти не го помниш. Помниш само Джулиан, който никога, никога не ми е изпращал картичка за рождения ден, нито е искал да ме види.

Микаела се обърка.

— Но Джулиан ти е баща…

Джейси се отдръпна. Изглеждаше, сякаш едва се сдържа.

— Е, добре, той ми е баща. И благодарение на твоите лъжи не го знаех до днес.

Сякаш някой удари Микаела в стомаха.

— Не съм ти казала?

— Не.

— О, Джейси… — Микаела не знаеше какво да каже. Що за жена беше станала, да причини това на дъщеря си? — Джейси, аз…

Вратата се отвори. Сара нахълта в стаята, зачервена и останала без дъх.

— Джейси, надявах се да те намеря тук. Рецепционистката току-що се обади. Видяла е Брет да излиза тичешком от болницата. Не спрял…

— Брет! О, Боже мой. Аз съм виновна!

Джейси се блъсна в набитата сестра, която се завъртя от удара, и изтича навън от стаята.

Микаела погледна безпомощно към Сара.

— Кой е Брет?

Сара я погледна с тъжно разбиране.

— Почивай си, миличка.

Сърцето на Микаела биеше прекалено бързо. Тя очакваше всеки миг някой от апаратите да започне да пищи тревожно. Стаята се завъртя, зави й се свят, прилоша й. Тя хвана ръката на Сара и я дръпна така, че сестрата се удари в решетката.

— Сара… познаваше ли ме… преди?

— Разбира се. Приех те на работа направо от сестринското училище.

Микаела пусна Сара и потъна в купчината възглавници. Тези факти от живота й бяха без значение; тя искаше да измъкне истината от тях.

— Добър човек ли бях?

Сара се вгледа в нея, мило усмихната.

— Ти имаш чисто ангелско сърце, Микаела. Ти беше — и си — добър човек, повярвай ми.

Искаше да повярва, но не можеше. Беше лъгала дъщеря си през всичките тези години и сигурно беше разбила сърцето на Лиам. За пръв път си помисли, че тази амнезия е дар от Бога. Временна безпаметност, която позволяваше на грешницата да се чувства като светица.

Джулиан седеше в привичния пашкул на лимузината, втренчен в репортерите, скупчени зад затъмнените стъкла.

Днес наистина беше оплескал всичко. Нямаше как да заобиколи истината. Беше пратил хрътките след собствената си дъщеря. Още не бяха излъчвали видеоматериала, заснет пред гимназията, но му бяха разказали всичко с ужасни подробности — как се нахвърлили върху нея без предупреждение и я затрупали с въпроси.

— Как се чувстваш като дъщеря на Джулиан Тру?

И как са надушили грозната истина:

— Тя не знае.

Видя отвън Лиам да си пробива път през репортерите.

Джулиан не можа да се овладее; дръпна се навътре на седалката и потърка изтръпналата си челюст.

Последният, с когото искаше да говори точно сега, беше Лиам Кембъл.

Джулиан изпитваше дълбок срам от това, което беше направил. Обикновено плащаше, когато оплескваше нещо. Буквално. Хората, които работеха за него, тичаха по следите му и хвърляха пари на всички, чийто живот или имущество бяха съсипани от досега с Джулиан Тру.

Сега за пръв път искаше да бъде по-добър. Искаше да постъпи правилно.

Извади тъмните очила от джоба и си ги сложи. Среса набързо разрошената си коса и излезе от лимузината.

Валеше. Отново.

— Излиза!

Репортерите се спуснаха към него с включени микрофони. Изглеждаха така зле, както се чувстваше той. Времето беше адски студено. Знаеше, че ако трябва да чакат навън, за да получат сензационна история, щяха да предпочетат Лос Анджелис, където климатичните условия ти докарват рак, не измръзване.

Едва чу въпросите, хвърлени към него. Проправи си път през тълпата, без да продума и без да се усмихне. Знаеше, че няма да го последват в болницата. Бяха като вампири, чакаха да бъдат поканени.

Беше на половината път към стаята на Кейла, когато видя дъщеря си. Стоеше в чакалнята, неподвижна като статуя, с гръб към него.

— Джулиана. — Със секунда закъснение си спомни, че това е грешното име. — Джей Си.

Тя бавно се обърна. За миг той загуби ориентация, миналото се сблъска с настоящето. Очите й бяха подпухнали и зачервени, устата й трепереше. Изглеждаше точно като Кейла в деня, когато го напусна.

— Здрасти.

Не каза нищо повече.

— Аз… надявах се, че ще можем да поговорим. Знам… че си разбрала истината за мен… за нас.

— Не сега. — Тя пристъпи една крачка към него, обвила раменете си с ръце. — Брат ми избяга.

Джулиан се намръщи.

— Какво искаш да кажеш? Аз нямам други деца.

— Добре де, полубрат ми е.

— Господи! — прошепна той. — Никой не ми е казвал, че има друго дете. Той е на Кейла… и на Лиам?

Тя кимна.

— Казва се Брет. Днес видяхме мама за пръв път след събуждането й. Тя не ни позна. Беше ужасно. Брет… избяга.

Джулиан искаше да помогне, да каже нещо, което да облекчи тъгата й, но дори не я познаваше, нямаше представа от какво се нуждае. Не, не беше вярно. Знаеше, че има нужда от баща си.

Лиам щеше да знае какво да направи. Този момент, а и хиляди други като него бяха направили Лиам баща на това момиче. Сега нямаше начин Джулиан да се превърне в някой, който не беше.

— Ти не си виновна. Баща ви ще го намери.

— Да.

Тя вдигна поглед към него и не каза нищо повече.

Джулиан искаше да погледне в тъжните очи на Джей Си и да види собственото си бъдеще, но виждаше само едно объркано минало.

— Баща ти е човекът. Той ще намери брат ти, повярвай ми.

— Да ти повярвам? — Тя бавно пристъпи към него. — Някога мислил ли си за мен?

Той знаеше кога хората очакват лъжа и излъга, макар да знаеше, че един по-достоен човек би поел по трудния път.

— Непрекъснато. — Усмихна се неспокойно. — Изглеждаш точно като майка си в деня, когато я срещнах за пръв път. Вие сте двете най-красиви жени, които някога съм виждал.

Видя, че тя не му вярва, още по-лошо, че лъжата я беше наранила, и затова направи единствения подарък, който можеше да й даде. За пръв път каза истината.

— Не, всъщност не. Когато майка ти ме напусна, аз… продължих нататък. Обичах я — и бих могъл да обикна и теб — но вместо това продължих нататък. Съжалявам, но майка ти… и баща ти те обичат. Господи, когато Кейла те обича, това е като стихия.

Тя се извърна, отиде до прозореца и застана там.

Той я последва. Искаше да докосне раменете й, но не смееше. Взря се в отраженията им, едно до друго в потъмнялата рамка на прозореца.

— Съжалявам. За всичко. За репортерите, за годините, през които ме нямаше, за писмата, които не написах. Съжалявам.

Сълзите на дъщеря му блестяха, отразени в прозореца, и в тях Джулиан зърна собствената си празна душа. Стана за миг, дойде и си отиде като дъх, вдишване-издишване, но той знаеше, че никога няма да го забрави.

Лиам се опитваше да не мисли за всичко лошо, което можеше да се случи в тази тъмна декемврийска нощ, когато Господ беше сметнал, че е добре температурата да падне с четири градуса през последния половин час. Или че Брет е сам навън, скъпият му деветгодишен син, по-скоро момченце, отколкото младеж, сам навън в тази нощ, най-студената досега. Дали Брет знаеше колко е опасно да върви покрай шосето, когато улиците са заледени… когато видимостта е двойно по-малка заради снеговалежа?

Лиам не си спомняше някога да е учил сина си на тези неща и сега този пропуск тежеше още повече на опънатите му нерви.

Той непрекъснато поглеждаше към термометъра за външната температура, който беше инсталирал върху таблото. Беше минус трийсет градуса, най-ниската температура за тази част на света. А той беше някъде там…

Стига.

Той е добре. Крие се някъде, седи на някое топло и сухо място…

Мисли си защо майка му не го е познала, чуди се защо татко му не му е казал истината.

— Дръж се, Бретстър — прошепна на глас Лиам.

Ръцете му стискаха волана толкова силно, че нямаше да се учуди, ако види десет вдлъбнатини върху него, когато махне ръцете си. Наведе се напред и се взря през замъгленото стъкло. Валеше толкова силно, че чистачките не успяваха да махнат снега.

Шосето беше пусто, както и паркингът на болницата преди малко. Лиам изгуби ценни минути, докато търсеше Брет из болницата — не можеше да повярва, че е излязъл — но постепенно се видя принуден да приеме, че синът му е бил толкова наранен и уплашен, че е избягал. Без да се замисли, сигурно и без да усети смразяващия студ, когато е изтичал през двойната врата.

Поне в началото.

Досега трябва да е измръзнал, беше избягал без палто.

Телефонът в колата иззвъня.

Сърцето на Лиам подскочи, докато вдигаше.

— Намерихте ли го? — попита той, без да попита кой се обажда.

— Не. — Беше тихият глас на Джейси. — Но всички го търсят. Баба е вкъщи, чака да се обадят. Аз съм в болницата, ако се върне тук. Мислех…

— Знам, миличка, но по-добре да не задържаме телефонната линия.

— Тате? — Тя замълча и той разбра какво чувства тя. — Съжалявам.

— Вината не е твоя. Аз съм виновен. Трябваше да ви кажа истината. Ще поговорим за това по-късно, става ли? Когато… се прибере жив и здрав у дома.

— Да. Когато си дойде у дома.

Затвори телефона и отново се съсредоточи върху пътя. Трябваше да го направи, да мисли за обикновени неща — пътя, уличното осветление, местата край шосето, където Брет би могъл да се скрие — защото това му помагаше да се държи.

Разделяше огромния си страх на малки частици. Детайли. С тях можеше да се справи.

Намали скоростта от петнайсет на десет километра в час. Беше изминал по-малко от половин километър от болницата дотук. Пътят към града се простираше пред него — безкрайна, извиваща се пътека от тъмнина.

Детайли.

Взря се надясно, към тъмните поля край шосето. Брет не би пресякъл пътя, знаеше, че не бива да го прави. Лиам беше сигурен. Синът му не би пресякъл шосето сам през нощта… но би приел някой непознат да го прибере в колата си?

Лиам потисна тръпка на ужас. Дано да е запомнил това правило.

Термометърът показваше, че температурата навън е паднала с още един градус.

Лиам се съсредоточи върху малките неща — кракът му върху педала на газта, ръцете му върху волана, погледът към банкета край шосето, където няма никакви следи. Само пресен сняг.

Далеч напред, от дясната страна на шосето, се издигаше общинският увеселителен парк — скупчени големи метални постройки, манежи, павилиони. Оборът беше облян в светлина, изпъкваше като фар в тъмнината край него.

Светлините бяха включени… в средата на зимната нощ.

Лиам усети живителната тръпка на надеждата. Този обор беше едно от любимите места на Майк. Тя и Джей си бяха прекарали там безброй летни дни в изложби на коне, общински панаири и временни лечебници. Само преди няколко месеца там Брет беше спечелил първата си лента в състезание по езда.

На отбивката намали скоростта. От потта челото го щипеше, ръцете му бяха студени и лепкави.

Всеки грешен избор щеше да бъде решаващ. Отново погледна външния термометър, беше спрял на двайсет и девет. Зави в отбивката и настъпи педала на газта. Колелата изпищяха, преди да стъпят на здрава почва. Караше бързо по неравния път, лицето му беше толкова близо до предното стъкло, че носът му почти го докосваше. Рязко удари спирачки на паркинга, задницата се изви, после колата се разтресе и спря.

Остави двигателя включен, изскочи от колата и се втурна през пухкавия сняг, който покриваше глезените му.

— Брет? — изкрещя той.

Викът му отекна в невидимите хълмове и се върна при него, крехък като ледена корица.

Отвори рязко металните порти. Ярко осветения обор изглеждаше като пещера с редици от празни боксове.

— Брет? — викаше той.

Тичаше от бокс на бокс, надничайки във всеки.

Намери Брет в най-последния, онзи, който беше използвала Майк на миналогодишното „Класическо изложение на Ласт Бенд“. Брет се беше свил на мъничка топка, трепереше и си смучеше палеца.

Лиам не помнеше да е изпитвал такова облекчение; беше невъзможно да се движи, да говори, да направи каквото и да било, освен да коленичи и да вземе сина си в ръце.

— О, Брет — прошепна той с накъсан глас. — Изплаши ме.

Брет се отдръпна. Бузите му бяха червени и набраздени от сълзи, очите му бяха силно зачервени.

— Знаех, че ще ме намериш, тате. Аз…

Той отново се разплака конвулсивно.

— Всичко е наред, мъничкият ми — каза Лиам, галейки косата на сина си.

Брет примигна, вдигнал очи към него.

— Т-тате, тя дори не ме п-прегърна.

— Съжалявам, Брет. — Лиам помилва бузата му. — Трябваше да ти кажа истината.

— Т-тя не ми е м-майка, нали?

— Майка ти е — отговори Лиам тихо. — Но инцидентът… е повредил нещо в мозъка й и тя не може да си спомни някои наистина важни неща.

— К-като мен?

— Или като мен. Или като Джейси.

— Тя си спомни Джейси!

— Не. Казахме й за Джейси и тя се е досетила коя е, но всъщност не я помни.

Брет избърса очите си.

— Как така никой не й е казал за мен? Аз съм важен колкото Джейси.

Лиам въздъхна.

— Ти си всичко за нея, Брет. Ти и Джейси сте целият й свят и на нея й беше безкрайно тъжно, когато чу за Джейси. Плака толкова много. Просто… не можах да й кажа и за теб. Надявах се да си спомни сама и тогава… всичко да е наред.

Брет си пое дълбок, треперещ дъх. Лиам виждаше, че се опитва да се държи като голямо момче.

— Тя ще си върне ли всички спомени?

Лиам искаше да каже: „Разбира се“, но през последните седмици беше научил някои неща за децата и за себе си. Всички бяха достатъчно силни, за да приемат истината. Единствената рана, която не заздравяваше, беше лъжата.

— Лекарите мислят, че ще си спомни повечето неща. Не всяко малко нещице, но големите неща — като нас — мислим, че ще си ги спомни.

— Но не си сигурен?

— Не. Но знаеш ли какво?

— Какво?

— Любовта… Вярвам, че ще си спомни всички, които я обичат.

Брет се замисли дълго върху това.

— Добре, тате.

Лиам се усмихна. Слава Богу, че сърцето на едно малко момче се успокоява толкова лесно.

— Тате? Обичам те.

Простите думи попиха в Лиам топли, като летен дъжд.

— И аз те обичам, Брет. — Той го прегърна силно. — И се гордея с теб. Толкова е трудно за едно малко момче да разбере такова нещо.

Двамата бавно се изправиха на крака. Лиам вдигна Брет на ръце и го изнесе от обора. Когато изгаси светлините, върху тях се стовари тъмнина и той последва фаровете на колата през падащия сняг. Веднага щом влязоха в колата, Лиам се обади на Роза и Джейси и им каза добрата новина. Роза предложи да вземе Джейси от болницата и да ги посрещне вкъщи.

Брет се облегна на седалката. Макар че парното работеше с пълна мощност, той трепереше.

— Съжалявам, тате.

— Всичко е наред. Понякога човек трябва да остане сам, за да помисли. — Той хвърли поглед към Брет. — Но какво ще кажеш следващия път да влезеш в някоя стая и да треснеш вратата?

Брет почти се усмихна.

— Добре. Но ще трясна вратата наистина силно.

Глава 24

Лиам не можеше да пусне ръката на Брет. В колата държа малките студени пръстчета през целия път към дома.

Влязоха в гаража. Лиам изключи двигателя и се обърна към сина си. В този момент би дал всичко, за да каже точните думи.

Ако мечтите бяха коне, всички просяци щяха да яздят.

Това беше един от любимите изрази на Майк и му върна спомена за нея. Знаеше какво щеше да каже тя, ако беше при него точно в този миг: „Хайде, господин пианист, заемай се с музиката.“

Това му даде прилива на сила, от който се нуждаеше.

— Брет, трябва да поговорим за още едно нещо.

Брет се извърна към него, лицето му още пламтеше от силния студ.

— Трябва ли?

Синът му вече се беше научил да очаква най-лошото. Беше се научил да се страхува.

— Хайде, ще направя горещ шоколад за двама ни, ще седнем до огъня и ще си говорим.

— Шоколад и захар. Ще бъде хубаво.

Лиам се усмихна.

— Давай, Джим Кери.

Брет примигна към него, приличаше на сова.

— Мама ми каза това… в деня… нали разбираш… преди да падне.

Лиам разроши все още мократа коса на сина си.

— Спомените са такова нещо, приятелю мой. Ще се явяват изневиделица — и при теб, и при мама. И Бретстър, по-лесно е да ги оставиш да се завърнат заедно с емоциите, които ще донесат. Не бива да се страхуваш от чувствата си. Никога.

— Добре, тате.

Брет слезе от колата и влезе вкъщи, като по пътя включваше всяка лампа. Лиам го последва, като изключваше онези, които не им трябваха. Влезе в голямата стая, коленичи пред огнището и подреди дървата и хартията. Когато огънят се разгоря и запращя весело, той отиде в кухнята и направи две чаши разтворимо какао. Добави щедра доза мляко в чашата на Брет, после внимателно отнесе двете чаши във всекидневната, където синът му вече си играеше с фигурките от „Междузвездни войни“.

Лиам спря, пое си дълбоко въздух… и влезе. Така правеха родителите. Това беше разговор, който трябваше да бъде проведен. Утре Брет ще отиде на училище и някое дете в някой час ще попита за Джулиан Тру. Брет заслужаваше да научи истината от баща си.

— Ето, приятел — каза той, подавайки чашата на Брет.

Брет погледна в чашата и смръщи нос.

— Сложил си мляко. Изглежда, сякаш вътре плува тоалетна хартия.

— Мама не му ли слага мляко, за да изстине?

— Когато е разтворимо — кубчета лед, когато е истинско — мляко. И така е добре, тате. — Брет храбро отпи една глътка. — Ммм, вкусно е.

Лиам се усмихна.

— Обичам те, Брет.

Брет остави чашата. Лиам разбра, че повече няма да пие от какаото.

— И аз те обичам, тате.

— Ела при мен.

Лиам седна в голямото кресло до дивана. Бяха го купили на една разпродажба пред „Ла Конър“. Майк похарчи повече пари да го поправи и да го тапицира наново, отколкото щеше да струва ново кресло, но както тя винаги казваше, това кресло беше удобно, сякаш си седял в него петдесет години. В него лесно се събираха един мъж и деветгодишният му син.

Брет се покатери в скута му.

Лиам докосна лицето на сина си. Когато дойде лятото, малкото носле ще изглежда, сякаш е напудрено с лунички.

— Още нещо за мама ли?

— Помниш ли как един път, много отдавна, ти казахме, че мама е била омъжена преди?

— Да. За другия татко на Джейси.

Лиам преглътна мъчително.

— А знаеш ли, че Джулиан Тру е в града ни?

— Човекът гущер? Ехоо, тате, всички го знаят.

Лиам сдържа усмивката си.

— Всъщност той предпочита да си го спомнят като Зелената напаст, но това няма значение. Важното е, че той е тук, за да види мама.

— Човекът гущер познава мама?

Лиам пое въздух и скочи в дълбокото.

— Нещо повече. Мама е била омъжена за него.

Брет издаде звук на недоверие — нещо средно между кикот и пръхтене.

— Да, бе, да.

— Истина е, Бретстър.

Брет се намръщи. Измина една дълга минута, преди да попита:

— Но ти си ми татко, а тя ми е майка, нали?

— Точно така.

Брет сякаш прехвърляше всичко това в ума си, напред и назад. Понякога се мръщеше, понякога — не. Накрая каза:

— Добре.

— Добре?

Лиам беше очаквал сълзи, гняв, нещо… повече от това тихо „добре“. Може би Брет не разбираше…

— Да, добре е. Майката на Сали Крамър е била омъжена за Лони Харис от склада за фураж, а пък таткото на Били МакАлистър е бил женен за Гертруд от „Салона за красота“. Бившият съпруг на моята майка е много по-готин от тях. Хей, мислиш ли, че ще ми даде плакат на Човека гущер за стаята ми?

— Учудваш ме, Брет — отговори тихо Лиам.

Вратата на антрето се отвори шумно. Джейси и Роза се втурнаха в къщата. Джейси крещеше името на брат си. Дотича до тях и се свлече на колене до креслото.

— О, Брет… — Тя плачеше и опипваше лицето на Брет като слепец, който се опитва да запомни всяка извивка. — Никога вече не прави така.

Брет отблъсна ръката на сестра си.

— Без целувки. Гадни са. Хей, Джейс, знаеш ли, че мама е била омъжена за Джулиан Тру и че той е другият ти татко?

Джейси избърса очите си и зяпна от учудване.

— Не може да бъде!

Брет се ухили до ушите, наведе се към Лиам и прошепна в ухото му:

— Каза го първо на мен?

Лиам се усмихна.

— Вече си голямо момче.

Брет се изкиска.

— Да — каза той на сестра си, като изпъчи слабите си гърди. — Но пак сме си семейство.

Ръцете на Джейси обгърнаха и двамата. Тя притисна мократа си от сълзи буза към гърба на брат си.

— Семейство — каза тихо тя. — Липсва ни само мама.

Тази вечер историята се разчу. Снимки на „Кейла“ и Джулиан заливаха телевизионните канали, всяка от тях беше разглеждана и коментирана с подробности, съвместният им живот беше натрошен на залъчета за масова консумация. В осем часа — точно след „Вечерното забавно шоу“ — телефонът иззвъня за пръв път. Лиам направи грешката да вдигне. Някаква жена от клуба по езда пищеше, че това не може да е вярно.

След това телефонът вече звънеше неспирно. Лиам го изключи от контакта.

Продължи със задълженията на обичайния си живот — вечеря, изми съдовете, погледа телевизия с децата, сложи Брет да си легне и му прочете приказката за лека нощ.

Когато Брет най-сетне заспа, Лиам полека се измъкна от леглото и излезе на пръсти от стаята. Канеше се да тръгне надолу по стълбите, когато забеляза ивицата светлина под вратата на Джейси. Въздъхна и тръгна по коридора към стаята й.

След доста време почука.

— Аз съм, миличка.

— О, влез.

Той отвори вратата и я завари точно както беше очаквал — седеше на леглото си със слушалки на ушите и плачеше. Телевизорът работеше.

— Здравей, детенце.

Тя смъкна слушалките и ги хвърли върху купчината чаршафи и одеяла до себе си.

Той хвана пухеното й розово кресло и го примъкна по-близо до леглото, после седна на възглавничката в средата.

— Аз й се разкрещях — каза Джейси. — Мама се събуди след цял месец в кома, а аз й се разкрещях.

— Не се тревожи за това, миличка. Иди утре и просто й кажи, че я обичаш.

— Наистина я обичам, но съм й бясна и се страхувам, че никога няма да си спомни за нас. Че ще си спомня само… него.

— Иска ми се да беше малко момиченце точно сега — каза той с тих глас. — Ако беше, щях да ти разкажа приказка или да те погъделичкам, или да ти предложа сладолед.

— Нещо, което да смени темата — усмихна се тя.

— И още как. Но сега си почти възрастна и не мога вече да те предпазя от ударите на живота. Истината е, че любовта идва в хиляди цветове и оттенъци. Някои са толкова прозрачни и чисти, че почти можеш да виждаш през тях, други са тъмни като черен графит. — Той млъкна, не можеше да измисли какво друго да каже, тъй че да не звучи недодялано или патетично. Пое дъх и й каза това, в което вярваше. — Джейси, не знам какво значение има миналото на майка ти за нашето семейство, но знам следното — ние винаги ще бъдем семейство, ние четиримата. Някак ще си помогнем един на друг да го преживеем. Семействата се справят най-добре с такива неща.

— Обичам те, тате.

Сърцето му се сви. Думичка, която би казало малко момиче: „Тате“. Тя му припомни всичко, което бяха преживели заедно. Наистина щяха да си помогнат един на друг, по един или друг начин и когато всичко свърши, щяха да разберат как и кога любовта беше дошла, за да остане завинаги с тях.

— И аз те обичам, Джейс. Хайде, ела, дай прегръдка на стария си баща.

Тя се плъзна по леглото и се отпусна в скута му, обвивайки ръце около врата му.

Креслото беше много малко, двамата се плъзнаха по гладката му повърхност и паднаха един върху друг на пода. Разделиха се със смях и се изправиха несръчно на крака.

— Лека нощ, татко.

— Лека нощ, Джейс.

Той излезе от стаята й, затвори вратата и слезе долу. Минаваше безцелно от стая в стая. Едва когато се озова във всекидневната, изправен до рояла, разбра, че сигурно се е стремил към това място през цялото време.

Седна до рояла. Клавишите не бяха осветени. Нямаше нужда от светлина, за да свири; всъщност не му трябваше нищо — нито светлина, нито ноти, нито публика. Всичко, от което се нуждаеше, беше Микаела…

Удари един клавиш. Тонът — си бемол — затрептя в стаята, припомняйки му как беше седял тук, семейството му беше край него, съпругата му седеше съвсем наблизо, а той свиреше от цялото си сърце. Звукът замря.

Той вдигна ръцете си от клавиатурата. Още не можеше да свири.

Джулиан седеше в едно от сепаретата в дъното на заведението на Лу, загледан в четвъртата си халба бира. Беше почти десет часът — очевидно времето за боулинг в Плезънтвил.

Чуваше шумотевицата зад себе си — хората се скупчваха, сочеха към него и си шепнеха. Думата, която най-често се издигаше над непрестанното жужене, беше „Микаела“.

Беше лесно да не ги забелязва. Уменията на звездата включваха способността да оставаш сам в тълпа от хора, които гледат към теб. Трябваше да се научиш как да гледаш, без да виждаш, как да разглеждаш хората един по един, без да задържаш погледа си на никого. Знаменитост 101. За жалост, в един момент човек разбираше, че това едва ли е умение, което би искал да усъвършенства.

Отпи отново от бирата.

Не можеше да забрави празнотата, която бе усетил в себе си днес. Би трябвало да знае, че е била у него през цялото време, но не беше от хората, които наистина се замислят за тези неща.

„Любов“ беше дума, която бе изричал нехайно през годините. Толкова често беше казвал на хората — репортери, приятели, други жени — че Кейла е единствената му истинска любов.

Не би могъл да го повтори сега, след като видя Лиам, след като надникна в сърцето на човек, който обича истински.

Джулиан разбираше, че обича идеята за любовта. Ето защо се беше женил толкова често, но това, което наистина искаше, беше друго — като в онзи филм (или може би първо е било книга) — „Мостовете на Медисън“.

Съвършената мъжка фантазия: няколко дни страстен, безпаметен секс, който не променя живота ти, а после узрява в горчиво-сладка тъга. Разбира се, губиш онази истинска любов, но в загубата има нещо толкова непостижимо романтично. И защо не? Тази любов не е минавала през изпитанията на времето, досадата или изневярата. Тя остава вплетена в блестящата мрежа на безвремието и с отминаването на годините става все по-ярка и по-ярка.

Сега Джулиан разбираше, че съжалението е единственото истинско чувство, което му е останало от женитбата му с Кейла. Това съжаление беше като хубав портвайн — с времето се смекчи и се превърна в сладко, ароматно вино, което опияняваше.

Това звучеше по-добре от истината: че беше я обичал, беше се оженил за нея, беше гледал как си тръгва и беше продължил нататък — че любовта му към нея е била мимолетно чувство.

Някой го плесна по рамото.

— Хей, Джули, търсих те из целия град. Да не би да играеш боулинг?

Джулиан не се усмихна.

— Познаваш ме, Вал. Обичам спортове, в които другите играят вместо теб.

Вал се ухили и седна.

— И какво следва, укротяване на бикове?

Джулиан се обърна към него.

— Вал, мислил ли си някога какво става с хората като нас, когато остареят?

— Личният ми модел за подражание е Шон Конъри. „На шейсет и девет съм и мацките още тичат след мен“. Можеш да си избереш Джак или Уорън, но Великият — Конъри — той е за мен.

Джулиан се вгледа в бирата си.

— Мисля, че ще свършим сами, седнали в скъпи столове насред скъпи къщи, разглеждайки албуми, в които се вижда какви сме били и какво сме имали. Мисля, че ще оплешивеем, ще погрознеем и никой няма да идва да ни види.

Вал вдигна ръка.

— Ще ми донесеш ли един скоч? — извика той на Лу, после погледна пак към Джулиан.

— Забавен си като наркоман, който отказва наркотика.

Как можеше да обясни на Вал? Джулиан винаги беше мечтал за блясъка и славата на Холивуд, мислеше, че ще умре, ако не стане важен, и беше постигнал желанието си. Но годините се нижеха като изгорели коледни лампички и до този момент — в Ласт Бенд — той не разбираше от какво се е отказал заради славата. Ясно виждаше какъв ще бъде краят му — застаряваща, арогантна звезда, която се появява на всеки купон, пие много, пуши много, спи с всяка жена, която е готова да се сближи с него. Ще търси, вечно ще търси…

Докато един ден разбере, че се е отказал да намери това, което търси, и че болката в сърцето му ще си остане завинаги.

Кейла го бе обичала и в голямата си обич бе видяла празнотата в сърцето му. Беше разбрала, че истинската, дълготрайна любов не може да вирее в такава плитка, камениста почва. Без съмнение, се бе надявала, че той ще я потърси, че ще се промени, ще стане по-добър човек, но дълбоко в себе си сигурно е знаела. Ето защо никога не е казала на Джейси истината за него. Защо да измисляш романтични истории за човек, когото няма да видиш никога повече?

Лу сложи чаша скоч пред Вал.

— Заповядай. Нещо за теб, Джулиан?

— Не, благодаря, Лу — отвърна Джулиан.

— Благодариш на някого? Господи, Джули, какво става, по дяволите?

Джулиан се обърна към приятеля си.

— Кейла ме накара… да видя живота си, Вал, и той не е кой знае какъв.

Вал се замисли.

— Ти си като някое от онези момичета, които гледат снимки на модели в списанията и си мислят, че наистина са такива. Ти и аз, ние знаем за грима, за компютърната обработка, за наркотиците, за слабите като концлагеристки момичета. Мислиш си, че може би искаш друг живот, пълен с моторни косачки за трева, квартални празненства и детски бейзболни мачове, но това не е за теб. Не знаеш ли, че всички онези истински мъже, които работят от седем до седем, за да издържат сополивите си деца и дебелите си съпруги, биха убили, за да изживеят един ден като теб?

— Подарявам им го.

Очите на Вал се изпълниха с безкрайна печал.

— Джулиан, тя е омъжена.

— Знам — отвърна той. — Ами ако я обичам?

Разрушаването на един човешки живот би трябвало да е шумно. Би трябвало да стресне минувачите с трясъка си. Би трябвало да се чува грохот като от срутващ се Партенон, не това обикновено, ежедневно спокойствие.

Жена му беше влюбена в друг. Нямаше начин да го пренебрегне; без значение колко често се опитваше да отпъди тази мисъл, тя пропълзяваше обратно.

Лиам лежеше по гръб, вгледан в мрежата против комари, която покриваше леглото им. Беше почти полунощ, но той не можеше да заспи.

Не можеше да забрави образите, които беше видял вечерта по телевизията, нито остроумно хапливите заглавия, които ги придружаваха.

„Тру обича истински след всички тези години“.

„Спящата красавица се събужда от целувката на Прекрасния принц“.

Всички телевизионни програми бяха показали снимки на Кейла и на всичките се виждаше ослепителна млада жена — ясно личеше, че е влюбена.

Това беше жена, която той никога не беше виждал. До днес, до тази секунда, той се беше надявал, че ще зърне образа на жена си, макар и за миг. Но виждаше само образа на Кейла, снимка след снимка.

Сега тя не беше нито Кейла, нито Микаела. Без спомени беше като лист, понесен във вихрушката на съня, но скоро щеше да падне на земята. Щеше да си спомни петнайсетте години, които бяха преживели заедно. Той трябваше да вярва в това.

А после какво?

Тя ще потърси нещо стабилно и онова, което ще й даде опора, което ще стане нейна котва, ще бъде любовта към децата. Тази любов беше крайъгълният камък на душата й и нищо — дори Джулиан — не можеше да я раздели от Джейси и Брет.

Когато дойде на себе си, Майк ще сложи нуждите на децата си на първо място. Винаги беше правила така. Беше оставила Джулиан заради Джейси и се беше омъжила за Лиам заради Брет.

В края на краищата, щеше да си остане омъжена за Лиам. Беше сигурен в това. Когато станеше нужда да избира, тя отново щеше да пожертва страстта си за доброто на децата.

Разбирането не му донесе успокоение, напротив, тежеше му.

Джулиан не беше заплаха за брака им, Лиам го знаеше. Любовта на Микаела към Джулиан беше заплаха за всичко. Преди Лиам можеше да си каже, че тя го обича достатъчно, но сега, когато беше видял как гледа Джулиан…

Той затвори очи.

Разпадането на живота му беше все така безшумно, като последния удар на старческо сърце. Тихо, отекващо туптене, после… нищо.

Глава 25

Микаела сънуваше, че е в голямата дървена къща.

Отново чуваше детето да плаче и този път се страхуваше още повече. Изкачи се по стълбите и прекоси пустата веранда. До нея скърцаше и се поклащаше люлеещ се стол, раздвижван от невидими ръце.

Тя хвана дръжката, натисна я и отвори вратата толкова рязко, че тя се блъсна във вътрешната стена.

— Хей! — Гласът й беше продран шепот и едва се чуваше от тежкото й дишане.

Плачът долетя отново, този път по-силен.

Тя заопипва стената, този път знаеше, че там има ключ за лампата, и когато пръстите й го докоснаха, извика от облекчение. Лампите светнаха — беше полилей, изработен от еленови рога, който хвърляше мрежа от мека, златиста светлина над голяма празна маса. За миг видя себе си седнала на тази маса, на точно определен стол; чу един глас да казва:

— Е, деца, разкажете как мина денят ви…

Но там нямаше никой, само три призрачни образа, тракане на вилици по порцелана, звук от чаша, оставена върху дървената маса.

— Къде сте? — извика тя.

Плачът се чу отново. Тя намери с опипване пътя си край масата, нагоре по стълбите, направени от цели, срязани по дължина, дънери. Струваше й се, че зад нея има цяла тълпа хора, които си шепнат и я тласкат все по-навътре и по-навътре в тъмнината горе, но обърнеше ли се, всеки път беше сама. Само сянката й се виеше зад нея като змия, когато стигна втория етаж.

— Ма… мммо… ма… мммо…

— Къде си? — изпищя тя.

Само тишина.

Тя затича, но този път нямаше врати, нито прозорци… само плачът на детето.

Тя продължи да тича, докато коридорът свърши с празна стена.

— Къде си?

Тя се извърна назад. Зад нея вече нямаше коридор. Погледна надолу и видя, че стои на малко парче килим.

Пред нея се появи врата.

Ръката й трепереше, domino се протягаше към бронзовата дръжка. Отвори се леко. Сантиметър по сантиметър, тя открехна вратата. Зад нея лежеше куб от абсолютна тъмнина.

И тихият звук от плач на дете.

Тя докосна грубо издяланото дърво на стената и се появи светлина.

Детето беше свито в ъгъла, тънките му бели крачета бяха свити необичайно. Носеше бархетни боксерки — като на татко — и тениска на сиатълския баскетболен отбор „Супер Соник“.

То вдигна очи към нея, бледото му лице беше набраздено от сълзи, сините му очи бяха уголемени като езера от окъпана в сълзи болка.

Момчето от болницата.

— Мамо? — каза то.

— Брет — извика тя, падна на колене и го прегърна.

После се събуди. Спомените се плискаха над нея, през нея и около нея.

Тя повтаряше това простичко име отново и отново.

Брет. Брет. Брет. Детето, от което се отвърна, на което не каза нищо, когато се наведе и я целуна нежно като кацаща пеперуда.

Малкото й момченце.

Протегна ръка към телефона, но преди да набере номера, видя стенния часовник. Беше три часът сутринта.

Не можеше да се обади сега. Затвори очи и се облегна върху възглавниците, оставяйки спомените да се завърнат отново.

Микаела се сепна и се събуди. Хвърли поглед към часовника. Девет и трийсет.

— По дяволите.

Децата вече бяха на училище.

Видя подноса с храна до леглото си. Изглеждаше отвратително. Не можеше да си представи как очакват някой наистина да се поправи, ако яде този боклук.

Отмести подноса с въздишка.

Затвори очи и се замисли за всичко, което си беше спомнила през изминалата нощ.

Брет. Джейси. Скъпите й деца. Не можеше да си спомни всяка подробност, но помнеше повечето неща.

Джулиан. Помнеше всички дни и нощи, през които беше чакала до телефона той да се обади, безбройните нощи, през които беше заспивала с плач, в очакване. Очакване…

И Лиам. Тя помнеше как и защо го обикна… и че това никога не й беше достатъчно.

Беше преживяла години в очакване Джулиан да се върне при нея, но после дойде време, когато трябваше да продължи живота си. Постъпи в колеж, стана медицинска сестра и започна работа в същата тази сграда.

За пръв път видя Лиам в болничната стая на баща му. Тогава беше толкова самотна, беше изгубена. Беше прочела за новата женитба на Джулиан и това сломи духа й. Когато Лиам най-после я покани на среща, тя се съгласи.

Знаеше, че Лиам се влюби в нея почти веднага, и макар че не изпитваше същите чувства, тя имаше нужда от някой, който да я обича, който да се грижи за нея. Ден след ден Лиам й показваше какво значи да си наистина желана.

Въпреки това, когато разбра, че е бременна, тя се почувства хваната в капан. Помнеше всяка подробност от деня, в който му каза.

Бяха излезли на водопадите Ейнджъл, любимо им място, и лежаха върху одеяло. Когато му каза за бебето, той потисна радостния си смях и спокойно я помоли да се омъжи за него.

Тя му каза някои неща за миналото си. Каза му:

— Вече съм била омъжена. Обичах го с цялото си сърце и душа. Страх ме е, че ще го обичам до смъртта си.

— Разбирам — беше казал той.

Но всъщност тя беше тази, която разбира. Тя разбиваше сърцето му — този нежен, грижовен мъж я обичаше, както тя обичаше Джулиан. Искаше да вярва, че могат да бъдат щастливи. Всъщност в много отношения бяха. Беше започнала да обича Лиам, но никога не се влюби безумно в него. Истината беше, че тя не си позволи да го направи; сега го виждаше.

През цялото време тайно очакваше Джулиан. Дълбоко в себе си, на мястото, запазено за истинската любов, тя беше оставила една-единствена свещ да гори за неговото завръщане. Затова любовта й към Лиам беше слаба и крехка, ледена корица над бездънно синьо езеро. Можеше ли да бъде нещо повече, когато Джулиан вече беше там и заемаше толкова много място в сърцето й?

Не знаеше дали тогава е съжалявала — изглежда, не си спомняше това — и дали си е позволявала да се вгледа достатъчно добре, за да го види. Но сега съжаляваше, съжаляваше безжалостно, почти отчаяно.

Струваше й се, че миналото е заплетена рибарска мрежа, пълна с отломки, и се чудеше дали някога ще успее да я разплете достатъчно, за да намери бисерите, които сигурно бяха скрити в бъркотията.

Когато и да затвореше очи, а понякога и без да ги затваря, тя вече виждаше трептящата лента на живота си. Беше навсякъде — в десетките букети и зелени растения, които изпълваха тази малка стая, в гъсто подредените картички с пожелания за бързо оздравяване на прозореца, в купчината телефонни съобщения, които сестрите й носеха всеки ден.

В Ласт Бенд беше намерила място, което можеше да нарече свое. Беше сигурна, че не го е разпознала, това я натъжаваше най-много. Години наред си мислеше, че тук е чужденка. Дори когато се включваше като доброволно в десетки благотворителни акции, когато организираше клуб по езда, когато вечеряше в домовете на приятели или пиеше пунш с хората след църква, тя вярваше, че нейното място не е тук. Разбираше, че това е противен багаж, който беше донесла тук от младостта, дяволски заета с мисълта да го пази, а тази мисъл й беше попречила да види, че чантите са празни.

Така се унесе в мисли, че не чу как на вратата се потропа.

На прага стоеше Роза. Изглеждаше стара и уморена и за пръв път бялата й коса не беше прибрана в стегната плитка. Носеше омачкани черни панталони и червено поло. В ръцете си държеше голям квадратен албум.

Микаела седна полека в леглото.

— Recuerdo mi vida, mama[1] — каза тихо тя, без дори да поздрави.

Роза се препъна, после застана неподвижно, вперила широко отворените си кафяви очи в Микаела.

— Спомнила си си? Всичко?

— Как е Брет… след вчерашния ден?

— Milagro. — Роза се раздвижи отново и пристъпи сковано към леглото. Усмихна се нежно. — Добре е. Твоето момче има силно сърце. И доктор Лиам беше там, разбира се.

Микаела преглътна с усилие.

— Може ли сега да видя децата?

— Днес Брет е на екскурзия. Отиде с класа си да наблюдава орлите в Рокпорт — време им е да отлитат. Джейси има презентация по социални науки следобед. От това зависи половината от оценката й.

Микаела се отпусна назад разочарована.

— Е, значи животът си върви, а, мамо?

— Само малко почакай. Ще ги доведа следобед в стаята ти, si? — Роза подаде на Микаела големият, подвързан с кожа, албум, който държеше. — Това е за теб.

Микаела поглади фината кожа.

— Muy caro, eh, mama[2]?

— Понякога е добре да похарчиш пари. Миртъл — приятелката ти от дрогерията — ми каза, че отдавна си го искала.

Това беше нещо, което Микаела не си спомняше, но знаеше, че от години се кани да направи албум със семейната история. Още една задача от безкрайния списък с неща, които все се канеше да направи.

— Gracias[3], мамо. Много е хубав.

— Е, ти не беше толкова stupido[4]. Отвори го.

Микаела зяпна от учудване.

— Stupido? Stupido? — Майка й не говореше така. — Покажи малко уважение към наскоро получилите мозъчно увреждане, ако нямаш нищо против.

Роза сви рамене.

— Напоследък прекарвам доста време с едно момченце и то ме промени. Вчера направо казах за едно рисувано филмче, че е суперско.

— Това е моят Бретстър. Миналата година всичко беше или яко, или отврат. Сега е суперско.

Микаела отвори албума. Първата страница беше от тънка, прозрачна крепирана хартия, обсипана с изсушени диви теменужки. На картонче в средата със старателния почерк на Роза бяха изписани думите Микаела Кончита Луна Тру Кембъл.

Звучеше като име на престолонаследничка. Тя бавно обърна страницата и там, в средата на море от бяла хартия, видя стара черно-бяла снимка с подгънати ъгли.

На снимката бяха тя и майка й. Зад тях беше бараката, където живееха по време на беритбата на ябълки, по дванайсет души в стая без баня.

Спомените за онова време още се таяха дълбоко в сърцето на Микаела, остри като парчета стъкло. Онези дни бяха закалили духа на Микаела, бяха подрязали крилете на мечтите й.

През целия си живот Микаела беше бягала от тези спомени, сякаш, ако се движеше достатъчно бързо, би могла да се отдалечи от истината. Сега най-после беше спряла и виждаше миналото такова, каквото е било. Гледаше тези снимки не като дете, а по-скоро като майка. Роза не бе имала избор. Бедна испаноговоряща жена без образование, която едва говореше езика на новата държава, тя нямаше друг изход, освен…

Микаела вдигна поглед към майка си.

— И аз щях да направя същото, мамо.

— Какво да направиш?

— Уилям… къщата… Ако Джейси беше пропълзяла в ръцете ми и ме беше погледнала с тъжни, гладни очи, щях да направя същото.

За пръв път Микаела видя майка си да плаче.

— Бих дала всичко, да бях го обичала по-малко, да бях обичала повече себе си, но не съжалявам, че грехът ми ти даде шанс за нещо по-добро.

— Съжалявам, че ми трябваше толкова време да ти го кажа.

Роза нетърпеливо избърса очите си.

— Гледай нататък.

Микаела разгърна следващата страница, после още една и видя няколко снимки от детството си.

После дойде сватбената снимка. Джулиан и Кейла.

Микаела ахна. Тази снимка беше скрила. Това си го спомняше; тази снимка беше в една калъфка в нейния…

— Лиам ги е намерил, докато съм била в кома — каза тя с глух глас.

Чу тихо и тъжно: „Si“.

Не можеше да си представи болката, която са причинили на Лиам тези ярки снимки, запечатали живота й. Беше крила Джулиан не само защото никой мъж не би могъл да се състезава с него, но и защото — ако трябваше да бъде честна — не можеше да се откаже от това тайно пристрастие, което наричаше истинска любов. Не беше позволила дори на Джейси да й отнеме и частица от него.

Може би се беше страхувала, че ако открие истинските си чувства, ако разкаже за него, сякаш той е обикновен човек, просто един първи съпруг, ще го разлюби. А не можеше да понесе мисълта, че няма да обича Джулиан, тази любов беше нейна същност толкова дълго.

На снимките отначало тя беше блестяща, красива и винаги се усмихваше, но колкото повече се трупаха, виждани колко слаба е станала и колко изтощена е изглеждала.

На всички снимки с Джейси бяха само те двете, сами. Без усмихнат баща. А по-късно, когато чакаха Джулиан, снимките бяха правени от непознати.

— О, мамо — въздъхна тя.

Роза запрелиства страниците, докато намери първите снимки с Лиам.

— Виждаш ли?

— Какво да виждам?

— Ти се усмихваш. Тук усмивката ти се връща. Забелязах го още първия път, когато ми изпрати снимки с теб и Лиам.

Мъчителна тъга премина през Микаела.

— Защо не го обикнах, мамо? Какво не ми е наред?

— Знаеш отговора на този въпрос.

— Направих пълна каша от живота си.

Роза се засмя.

— Ти си млада. Трябва да минат много години, за да направиш истинска каша от живота си. Това го знам.

Микаела се обърна към нея.

— Как ще го оправя?

Усмивката на Роза угасна.

— Нека ти кажа още нещо, което знам. Когато скриеш нещо и го запазиш в тайна, то придобива… сила. Разплети живота си, Микита, разгледай го само веднъж… и може да се учудиш от това, което ще видиш.

[1] Спомням си живота си, мамо. (исп.). — Б.пр. ↑

[2] Много е скъп, нали, мамо? (исп.). — Б.пр. ↑

[3] Благодаря (исп.). — Б.пр. ↑

[4] Глупава (исп.). — Б.пр. ↑

Глава 26

Микаела броеше миговете до срещата с децата си. След като Роза си отиде, тя прекара един час е физиотерапевтката, опитвайки се да се научи отново как да си служи сръчно и красиво с лъжицата. Кой би си помислил, че е толкова дяволски сложно да забиеш лъжицата в купата с овесена каша и да вдигнеш кашата до собствената си уста? По едно време й се искаше да запрати цялата закуска в стената. После си спомни причината мъжете да побесняват, а жените — не: чистенето.

Вече беше почти обяд. Тя стоеше до малкото прозорче на стаята си и гледаше надолу към паркинга. Коледните украси вече бяха по местата си. Около стълбовете на уличното осветление се виеха разноцветни лампички. Знаеше, че през нощта искрящите светлинки превръщат дори обикновения паркинг в зимна приказка.

Тези знаци за приближаващите празници я натъжиха. Тя беше пристрастена към Коледа, въртеше се като дервиш, обзета от манията да окачва украси и да слага децата си на дивана до себе си за ежегодното гледане на филмите „Прекрасен живот“ и „Чудо на 34-та улица“. Всичко, което изпитваше тази година, беше зееща празнота и болезнено чувство за загуба. Вече не можеше да си представи наистина къде й е мястото, а Коледата някак си правеше чувството, че е изгубена, още по-мъчително.

На вратата се почука.

Микаела се извърна толкова бързо, че изгуби равновесие. Десният й крак беше все още много слаб и не я слушаше при такива бързи движения. Тя се вкопчи в перваза на прозореца и остана така, за да не падне на пода, покрит с грозен напръскан линолеум.

На прага стоеше Лиам. Изглеждаше смутен и несигурен, високото му, тънко тяло беше наклонено на една страна, твърде дългата му коса падаше над едното око. Той тихо затвори вратата след себе си. Пристъпи в стаята, но спря, преди да я доближи.

Виждаше несигурността в очите му: не знаеше как го възприема тя. И как би могъл, след като вече знаеше всичко, което бе крила от него? Заля я вълна от срам. Беше го наранила толкова много…

— Здравей, Лиам.

Искаше да каже нещо повече, но не знаеше откъде да започне; дори не знаеше дали има начало, което да ги отведе там, където искаха да стигнат.

Той я погледна, все още без усмивка.

— Роза казва, че си си върнала голяма част от спомените.

Тя се пусна от прозореца и закуца към него, притиснала все още слабата си дясна ръка към стомаха си, който внезапно се обърна.

— Да. Има още няколко бели петна, но си спомням повечето неща.

— Това е чудесно.

В гласа му нямаше ентусиазъм, беше безизразен и глух, изобщо не беше неговият глас.

Взря се в него и забеляза мрежата от бръчици край очите му. Бяха нови бръчки, издълбани от болката, нанесена от нея.

Обичам те, Лиам.

Това бяха думите, които той имаше нужда да чуе. Всъщност би могла да ги каже много лесно. Тя наистина го обичаше, винаги го бе обичала. Но това беше бледо чувство, което имаше връзка по-скоро със съчувствието и приятелството, отколкото със страстта.

Само ако Джулиан беше просто първият, когото бе обичала. В сърцето й щеше да остане място да се влюби в Лиам. Вече почти никой не оставаше дълго при първата си любов.

Но Джулиан беше нещо повече. Винаги бе наричала любов чувството, което изпитваше към него; сега, изправена до съпруга си, тя видя какво всъщност беше — пристрастяване.

Първата любов беше като нежна песен, която те кара да плачеш и да тъгуваш. Пристрастяването беше различно, тя го знаеше — тъмна, скрита жажда, която никога не узрява и не се превръща в нещо хубаво. Първата любов можеше да я напусне някой ден. Страхуваше се, че пристрастието ще я стиска за гърлото до смъртта.

— Не искам да те наранявам, Лиам — каза тихо тя.

Той се усмихна. Усмивката му беше тъжна и уморена, тънка и крехка като старо асфалтово покритие.

— Не знам какво повече да ти кажа, Майк. Сякаш… газя в дълбока вода.

— Лиам…

Той вдигна ръка.

— Остави ме да довърша. Има някои неща, които трябва да ти кажа. Знаеш ли, би могла да ми кажеш по-голяма част от истината. Може би щяхме да имаме шанс, ако беше го направила.

Микаела се извърна от него и закуца към леглото, сви се в него и издърпа завивките до брадичката си, сякаш тънката тъкан от памук и поли акрил щеше да я скрие от емоционалния удар на думите му.

— Знам.

За миг зелените му очи потъмняха от гняв, но той изчезна почти, преди да се е появил, изместен от съжаление, което сви сърцето й.

— Не знаеш ли какво значеше за мен… да те обичам през всичките тези години, разбирайки, че това не ти е достатъчно, и как отчаяно се нуждаех да ме обичаш и ти? — Той въздъхна. — Обичам те, Майк. Обикнах те от мига, в който те видях.

— Направих го само защото те познавах — каза тя. — Знаех какво е било да растеш в сянката на Иън. Не исках вечно да се чудиш за Джулиан. Мислех… че ако не знаеш кой е бил, ще можеш да забравиш, че съм била омъжена. Също и за Джейси — мислех, че Джулиан ще бъде твърде… велик, за да го забрави някога едно дете, а ти толкова й трябваше като баща.

— Знам всичко това, Майк. — Той произнесе името й тихо, като въздишка. — Искам да ти кажа само това: без повече лъжи. Само за това те моля. Докато ти спеше, аз се събудих. Преди можех да се залъгвам с илюзията, че един ден това ще се промени. Продължавах да мисля, че мога да обичам достатъчно и за двама ни, но не можех, нали? — Той помилва лицето й с нежност, която едва не я разплака. — Може би си била права да криеш миналото от мен. Докато не знаех, можех да се преструвам, че не забелязвам малките неща. Позволявах ти да имаш своите тайни, своите мълчания и тъжните си моменти. Можеш ли да си представиш как ще понеса сега тези мълчания? Непрекъснато ще се чудя: „Дали си мисли за него?“

Тя усещаше как сърцето й се къса и болката беше по-лоша от всичко, което някога си бе представяла.

Беше посяла сама семената на тази болка и беше ги подхранвала през годините със собственото си пристрастяване.

Той се наведе към нея, хвана лицето й в силните си, спокойни ръце и я целуна много бавно. В това единствено, нежно докосване на устните се събираше цялата болка, цялото отчаяние и цялата радост на една дълбока и трайна любов.

Тя все още се мъчеше да си върне спокойното дишане, когато той се обърна и излезе от стаята.

Беше три часът. След час децата щяха да дойдат. Микаела лежеше, загледана безизразно в телевизора, поставен в ъгъла под тавана. На екрана се редяха прекрасните черно-бели образи на „Прекрасен живот“. Филмът беше към края си. Джордж Бейли — Джими Стюарт — току-що бе разбрал какво представлява светът без него, и всичко, което бе искал, за което някога беше мечтал, се беше променило. Сега нахлуваше в тази полусрутена стара къща, събаряше парапета…

Микаела плачеше както винаги, но този път не плачеше за Джордж Бейли; плачеше за себе си. Когато хората от града започнаха да идват с парите си, за да запазят спестяванията и заемите, тя по навик се огледа за Лиам, за да му каже, че идва любимата му сцена.

Но до нея нямаше никакъв Лиам, нямаше коледно дръвче в ъгъла, нямаше деца, шумолящи е пакети под дръвчето, хленчещи, че са гледали този филм милиони пъти.

Тя отметна завивките, стана и отиде до дрешника. Там, самотен под редица празни закачалки, беше оставен малък куфар от кафява кожа. Тя се протегна и го вдигна с лявата си ръка — дясната все още беше твърде слаба, за да й служи — завлече го до леглото и го хвърли на дюшека. Разкопча малките бронзови закопчалки — куфарът се отвори рязко.

Тя погали с пръсти дрехите. Сигурно Лиам ги беше приготвил — бяха любимите й неща, изкусно подбрани. Черна права пола и бяло поло с подходяща бродирана жилетка. Сребърният колан, който винаги носеше с полата. Черни ботуши за езда. Сутиен и бикини. Беше си спомнил дори за любимите й златни обеци халки, онези, на които бяха окачени две херувимчета. И всичките й неща за гримиране, дори четката за коса и парфюма.

Не можеше да не мисли как се е чувствал той в големия дрешник, избирайки дрехи, за да ги подреди в куфар, който може би никога нямаше да бъде отворен…

Тя би грабнала каквото и да е, само да излезе по-бързо от този дрешник, би натъпкала безразборно взетите дрехи в хартиена торба.

Но не и Лиам. Без значение колко болезнено е било, той е стоял там, премислял е, избирал е, докосвал е дрехите. Представи си как ще види малки сиви петънца от сълзи върху белия памук на полото, ако се вгледа достатъчно внимателно.

Тя съблече тънката болнична нощница и я хвърли върху розовия пластмасов стол. Беше трудно да се облече — почти не можеше да си служи с дясната ръка — но продължи да упорства, дърпаше, стягаше, оправяше презрамки и закопчаваше копчета, докато всичко беше готово.

Влезе в банята, намокри косата си и я среса назад. Нямаше как да се гримира с лявата ръка, тъй че зачерви бузите си, като ги ощипа.

Тръгна по коридора, без да знае накъде отива. Когато се озова в болничния параклис, разбра, че трябва да се е стремила натам през цялото време.

Коленичи пред непретенциозния пластмасов олтар, вдигна очи към бронзовия кръст, после ги затвори и си представи олтара в църквата „Свети Михаил“.

— Моля те, Господи, помогни ми. Покажи ми пътя към дома.

Отначало имаше само мрак. После малък, жълт лъч ослепителна слънчева светлина. Тя чу гласове, които сякаш идваха отдалеч, дете се кискаше с тънко гласче, един мъж й говореше тихо.

Видя се на погребение, стоеше назад, далеч от групата опечалени до гроба. Погребението на Иън. Тъжните, пронизителни звуци на гайда изпълниха студения зимен въздух. Лиам се обърна и я видя. Тя едва го познаваше и все пак се приближи към него. Хвана ръката му и го отведе обратно до колата. Не си казаха нито дума. Влезе в лимузината, а тя го гледаше как се отдалечава…

Образът се движеше, ставаше ту ясен, ту замъглен. После спомените се появяваха един след друг, без връзка във времето или пространството, просто случайни моменти от живота. Тя и Лиам танцуват на миналогодишната Мексиканска вечер… той подсушава чиниите, докато тя ги мие… той я кара към склада за фураж с онзи раздрънкан червен камион, наричаха го „Товарача“.

Беше си спомнила брака си с Лиам, но сега за пръв път го чувстваше.

Страхуваше се да отвори очи.

— Още — молеше се тя, — покажи ми още…

Коледната служба. Миналата година. Бяха на първия ред. И четиримата носеха най-хубавите си неделни дрехи. Косата на Брет беше все още мокра и той през цялото време бършеше капчици от бузите си. Това я накара да се усмихне. Споменът, че дори тогава, в навечерието на Коледа, трябваше да води война, за да го накара да си вземе душ. Беше отлагал до последния миг, така че трябваше да отиде на църква с мокра коса.

Виждаше ясно тях четиримата като нишки на въже, усукани заедно, увеличаваха взаимно силата си.

Бавно отвори очи. Кръстът се замъгли пред очите й, копринените цветя върху олтара се сляха в петно от избледнели цветове. Тя се взря във венчалната халка на лявата си ръка.

— Аз нараних Лиам — прошепна тя, без да знае дали на себе си или на Бог. Знаеше само, че това беше почти непоносимо — разбирането колко болка му е причинила през годините. Колко болка му причиняваше точно в този момент.

Отново затвори очи и наведе глава. Този път не искаше спомени — всеки от тях сякаш пронизваше костите й — но въпреки това споменът дойде. Тя и Лиам бяха в същата тази болница, в чакалнята. Брет беше в хирургията. Докторите говореха за винтове и планки и за ръка, която може никога повече да не се свие в юмрук.

Тя и Лиам стояха далеч един от друг, той до прозореца, а тя до дивана. Страхът помежду им беше толкова плътен, че стените и мебелите изглеждаха черни. Тя отчаяно се стремеше да намери начин да успокои съпруга си — този тих, любящ мъж, който искаше толкова малко. Тя бавно стана от стола и отиде при него. Когато докосна раменете му, той сякаш се срина. Обърна се и каза:

— Не биваше да му позволявам да ходи.

Тя го прегърна. Всичко, което му каза, беше:

— Не си виновен.

При тези прости думи най-силният мъж, когото познаваше, зарови лице в извивката на шията й и заплака като момченце.

Чувстваше се, сякаш гледа към онзи момент много отдалеч, през очите на друга жена. От това разстояние разбираше какво точно вижда. Любов. Чиста и неподправена.

— Виждаш ли? Знаеш какво е любов, Микаела.

Чу думите ясно като звън на църковна камбана. Отвори очи и се огледа. Нямаше никого.

Усмихна се бавно. Девата най-сетне беше й проговорила, след всички години на молитви.

Чудно, гласът на Светата майка звучеше точно като гласа на Роза.

Глава 27

Микаела отново беше в стаята си и крачеше напред-назад, когато се почука.

Изведнъж я обзе тревога. Беше ги наранила толкова дълбоко… ами ако семейството й не й прости?

Тя се отдалечи от прозореца, като влачеше крака си и застана до леглото. Стисна металната тръба на леглото с дясната си ръка; във вълнението си почти не забеляза, че пръстите й се движат по-добре.

Вратата се отвори и Джейси се изправи на прага; изглеждаше толкова нервна, колкото се чувстваше Микаела.

Микаела закуца към дъщеря си. Протегна отслабналата си дясна ръка и погали бузата на Джейси.

— Здравей, Джейс.

— Съжалявам… мамо. Не биваше да ти крещя.

— О, миличка… — Микаела преглътна с усилие. — Никога не се извинявай за чувствата си. — Приближи се още. — Все още има много бели петна в паметта ми. Не помня първия ти ден в училище, нито на колко години беше, когато падна първото ти зъбче. Докарах се до лудост, опитвайки се да открия тези моменти в объркания си мозък, но не мога. Помня обаче, че те обичам. Обичам те повече от собствения си живот и не мога да повярвам колко съм те наранила.

Очите на Джейси се напълниха със сълзи.

— Знаеш ли какво си спомням наистина? Последното ни излизане по женски, когато ходихме в Сиатъл и гледахме „Отнесени от вихъра“. Помня как седях в пълната тъмнина и държах ръката ти. — Тя въздъхна дълбоко. Разбираше, че печели време — Джейси не беше дошла, за да чуе това, нито пък Микаела имаше нужда да й го разказва. — Същата вечер вечеряхме в „Канлис“, помниш ли? Увеселителните корабчета за коледните тържества бяха в езерото Вашингтон. Беше един от десетките случаи през последните няколко години, когато се опитах да ти кажа за Джулиан.

Джейси сякаш не беше убедена, изглеждаше малко уплашена, малко сърдита, малко тъжна. Микаела беше наблюдавала лицето на дъщеря си толкова години, че не пропусна нито един нюанс от чувствата й.

— Защо не ми каза? — рече тя.

Микаела беше отговаряла мислено на този въпрос толкова много пъти. Все пак не беше сигурна. Дори сега, след всичко случило се, тя не искаше да каже на Джейси цялата истина.

— Без повече лъжи, мамо — каза Джейси.

— Знам, querida. Но не искам да те нараня. Затова бяха всички лъжи.

— Кажи ми всичко.

— Обичах Джулиан твърде много. Когато се омъжих за него и се преместихме в Калифорния, аз станах друга, една gringa, наречена Кейла Тру, която изобщо нямаше минало. Случи се това, което винаги бях искала. Твоята abuela[1] се опита да ми каже, че той не е за мен, но аз не я слушах. Толкова го обичах…

В Холивуд аз… изгубих себе си. Изгуби се не само бедното момиче от испански произход, което бях дотогава, но и нещо повече. Аз. Направих много неща, от които се срамувам. — Тя се опита да се усмихне, но не успя. — И тогава забременях. Ти ме върна към моята истинска същност. Знаех какво искам за теб, макар да не помнех какво искам за себе си. Знаех какъв живот искам да ти дам. А Джулиан… ами, той не беше готов да стане баща.

В очите на Джейси заблестяха сълзи.

— Той не ме е искал.

Микаела пое дълбоко въздух. Нямаше какво да направи, освен да продължи напред.

— Не. — Тя взе ръцете на Джейси и ги стисна здраво.

Но аз те исках и исках да ти дам детството, което не познавах. Така че напуснах Джулиан.

— Но ти си го обичала.

— Да.

Една сълза се спусна по бузата на Джейси и Микаела си наложи да не я изтрие. Някои сълзи се изплакваха, за да се пролеят, трябваше да се пролеят. Това беше една от многото истини, които не беше успяла да разбере през живота си.

— Знаеш ли какво си спомням аз? — каза Джейси с тих, треперещ глас. — Когато бях малка, често те питах за татко ми. Всеки път, когато го правех, ти плачеше, докато спрях да питам. Аз съм провалила живота ти, нали?

— Не. Никога не го казвай. — Микаела стисна толкова силно ръката на дъщеря си, че усети как тънките кости се приплъзват. — Аз провалих живота си… за малко. После срещнах Лиам… и отново намерих себе си. Знам, че не бях честна с теб и Лиам и че трябва да намеря начин да поправя това. Ние заедно сме семейство, това е, което трябва да помним. Ще се справим с трудностите.

— Ще си дойдеш ли у дома?

У дома. Думите събудиха толкова ясен спомен, че Микаела можеше да го сложи в рамка под стъкло.

Лиам седи пред рояла облечен в шорти, преправени от стар панталон, и онази смешна тениска от миналогодишния лекарски конгрес. На нея пише: ВИАГРА — ПОДДЪРЖАЙТЕ ЗАПАСИТЕ СИ В ГОТОВНОСТ. Две винени чаши са сложени върху блестящата повърхност на рояла в цвят слонова кост. Той свири любимата и песен „Време за нас“.

Тя доближава зад него, докосва раменете му.

— Хей, господин пианист, водиш жена си в леглото или губиш шанса си.

Той се обръща, усмихва й се и всичко е там, в очите му — любовта, готовността, желанието, които беше виждала толкова пъти и винаги досега беше смятала за даденост.

Микаела се засмя. Знаеше, че реакцията й не е подходяща, но не можеше да се сдържи. Радостта в нея беше толкова голяма, толкова зашеметяващо неочаквана, че нямаше да се учуди, ако сведе очи и види, че се носи във въздуха.

— Ела, Джейси. — Тя разтвори ръце за прегръдка.

Притисна се до дъщеря си. Господи, беше толкова хубаво.

— О, мамо… Липсваше ми. Страхувах се…

— Шшш. Знам. — Тя погали косата на Джейси. — Знам, миличка…

Изведнъж всичко се върна при нея, обвито в уханието от косата на дъщеря й, отразено във влагата на сълзите. Микаела се разсмя и заплака едновременно.

— О… ето! Спомням си първия ти ден в училище. Беше облечена в черен кадифен пуловер и носеше кутия за обяд със смешни картинки. Не искаше да се качиш на автобуса без мен и аз тръгнах с теб. Бях единствената майка там.

Джейси се отдръпна и се усмихна.

— Обичам те, мамо.

— О, Джейси, и аз те обичам и съжалявам за вси…

Вратата се отвори рязко. На прага застанаха Брет и Роза. Роза сви рамене.

— Той мисли, че на Джейси й стига толкова.

Микаела целуна мократа буза на Джейси и се отдръпна назад.

Брет стоеше неподвижно, ръцете му бяха прилепени до тялото, малките длани бяха свити в юмручета. Устата му трепереше, а очите му гледаха уплашено. Този страх и тази несигурност бяха нещо ново. Момчето, което беше отгледала, беше безстрашно… не това колебливо дете.

Отправи му бледа и безизразна усмивка и видя как той се изплаши още повече. Изобщо не беше нейната усмивка.

Тя заплака; нямаше начин да спре. Коленичи пред него и разтвори ръце.

— Е, как е любимото ми момче в целия свят?

— Мамо! — изкрещя той и се хвърли в ръцете й толкова стремително, че и двамата се прекатуриха назад.

Тя лежеше на пода, покрит с грозен линолеум, и притискаше сина си, така че никой от двамата не можеше да диша.

— Обичам те, Бретстър — прошепна тя в малкото розово ухо.

Той зарови лице в шията й. По-скоро почувства, отколкото чу треперещия му глас, когато той отвърна шепнешком:

— И аз те обичам, мамо.

Най-после се разделиха и се изправиха неловко на крака. Отслабналият десен крак на Микаела трепереше толкова силно, че тя не можа да се задържи права. Стоеше на колене, неспособна да пусне ръката на Брет. Гледаше над главата му към Роза, която също плачеше.

Микаела подсмръкна.

— Колко е жалко, че не можем да продадем всичката тази вода на калифорнийците.

Брет се изхили. Лиам винаги казваше тези думи, когато Микаела плачеше на някой глупав филм.

Тя се усмихна на сина си.

— Е, хлапенце, какво ново при теб?

— Сали Мей Рандъл си пада по мен. Тя мирише особено, ама е една такава хубава.

Микаела се засмя, омагьосана от познатото звучене на разговора, обхвана я внезапна надежда. Може би с времето всички щяха да намерят пътя си през гората и да се върнат на шосето.

— Къде е татко? — попита тя Брет.

Брет прехапа устната си и замълча.

Роза погледна към Микаела.

— Той не дойде.

— У дома е — каза Брет. — Мисля, че му е мъчно, задето не си го познала.

Микаела се хвана за тръбата на леглото и се изправи бавно. Погледна към Роза.

— Заведи децата вкъщи, мамо. Ще се обадя, че напускам болницата, и ще се видим у дома.

Роза се намръщи.

— Докторите казват…

— Не искам и да знам. — Микаела щеше да каже още нещо, но размисли. — Моля те, мамо, заведи ги у дома. Веднага ще си дойда.

Роза преглътна с усилие.

— Какво ще правиш, Микита?

— Моля те, мамо.

Роза въздъхна.

— Но стой далеч от входа, Микаела. Репортерите те чакат.

Джейси се приближи към Микаела.

— Не искам да те оставям сама, мамо.

— Няма от какво да се страхуваш повече, миличка. Скоро ще си дойда.

— Обещаваш ли?

— Обещавам — усмихна се Микаела.

След като си тръгнаха, Микаела реши да не се обажда за изписването точно сега. Утре щеше да има достатъчно време за тези неща. Повика такси по телефона, после старателно прибра всички снимки от масичката и прозореца. Накрая сгъна болничната нощница и я сложи внимателно най-отгоре в куфара — завинаги да й напомня за преживяното. Не искаше да забрави нищо от него. Точно комата спаси живота й. Молеше се само да не се е събудила твърде късно. Едно нещо беше разбрала със сигурност. Някои шансове идват и си отиват и ако ги пропуснеш, може да прекараш живота си сам, очаквайки възможността, която вече е отминала.

Беше прекарала повече от месец в безсъзнание. Всъщност беше проспала последните петнайсет години от живота си.

Някой почука на вратата.

Тя замръзна, сърцето й се разтуптя бързо. Погледът й се стрелна към приготвения куфар и опразнената масичка. Дано не е сестра…

Джулиан влезе с широка крачка в стаята, сякаш мястото му беше точно там.

— Тази сутрин започнах да кихам. Мисля, че развивам алергия към това забутано градче. — Той се ухили. — Трябва да видиш олелията на „Главната улица“. Възрастни мъже се разхождат, облечени в костюми на Голямата стъпка.

„Дните на ледниците“. Беше ги забравила.

Ако всичко беше наред, Лиам щеше да облече един от онези костюми на Голямата стъпка, които Микаела правеше часове наред. Всяка година той мърмореше за накърненото си достойнство, но всяка година участваше в надбягването с благотворителна цел.

— Кейла?

Тя закуца към Джулиан. Спря, щом приближи достатъчно, за да го докосне. Най-сетне го виждаше ясно — човека, не легендата. Все още беше зашеметяващо красив, метеор в тъмното небе, твърде малко, за да побере магията му. Но погледнеше ли отвъд, виждаше какво е имало там през цялото време, какво беше я издигнало високо и после беше я разбило на късчета. Нямаше нужда да вижда Джулиан и Лиам един до друг, за да направи разлика между станиола и чистото сребро.

— О, Джулиан.

Тя изрече името му с тих и нежен глас, събрал тъгата на цял един живот.

— Не ми харесва как ме гледаш.

— Разбира се, че не ти харесва. Ти искаш да те гледат, не да те виждат.

Тя разбираше, че това е истина. Животът му беше като на фокусник, пълен с илюзии и трикове, в който само един човек знае какво има зад завесата.

— Кейла, напоследък мислих много. Разбрах колко много ми липсваш.

— О, Джулс.

Тя въздъхна. Стана й тъжно, че е изгубила толкова време от живота си в очакване на този момент, носещ блясъка на фалшив диамант. Сякаш можеха да тръгнат заедно към залеза. Беше забравила, че веднъж вече са пътували в тази посока. Мястото, където ги отведе пътят, беше толкова ярко и горещо, че самата им същност се превърна в пепел.

Той я ослепи с усмивката, която беше виждала хиляди пъти, онази, от която краката й се подгъваха, а сърцето започваше да бие лудо.

— Знам, че и аз съм ти липсвал.

Тя го погледна и усмивката му угасна.

— Какво? — попита той, а гласът му беше необичайно колеблив.

Как да кажеш на някого, че най-сетне си пораснала, че си научила какво е истинската любов — не една нощ на страстен секс под огряно от фойерверки небе, а обикновена неделна утрин, когато съпругът ти носи чаша вода, два аспирина и грейка за болките в краката ти?

— Някога сънувах един сън — започна тя, взирайки се в него. — Появи се веднага след като те напуснах. С годините малко се промени, но основното си остана. В него аз съм старица с развяна бяла коса. Децата ми са пораснали, вече са далеч и имат свои деца. Лиам го няма, починал е преди много, много години.

Представям си, че съм на плаж, покрит с розов пясък. Зад мен има бяла къщичка и знам, че това е моят дом, където живея сама. Аз седя на един стол на плажа, както правя всеки ден, през цялото време. Един ден вдигам поглед и един старец се приближава към мен. Това си ти, Джулс. Тогава разбирам, че петдесет години съм чакала да дойдеш. Ти ми казваш, че си се отказал от всичко заради мен. Вече не си Джулиан Тру. Ти си другият, обикновеният мъж, онзи, чието име никога не си ми казвал.

— Мел — отвърна тихо той. — Казвам се Мелвин Атууд Кодингтън Трети. — Опита да се усмихне, сякаш имаше нещо забавно в този момент. — Кой да знае, че Гибсън ще успее толкова с това име?

Тя го погали по лицето.

— Ти трябваше да бъдеш Мелвин.

— Какво искаш да кажеш?

— Миналата нощ отново сънувах онзи сън, само че този път вече не бях сама на брега. Седях до Лиам и гледах как внуците ни си играят във водата. — Тя се взря в него. — Не можеш да си представиш колко го обичам, Джулс. Надявам се само да не е твърде късно да му го кажа.

— Знам, че той те обича, Кейла.

Обхвана я пронизваща тъга за всичко, което би могло да бъде, за всичко, което бе пропуснала, чакайки неосъществимото.

— Няма Кейла, Джулс. Никога не я е имало. А ти никога не си бил Мелвин.

В гласа му се усещаха сълзи.

— Звучи като сбогом.

— О, Джулс, казахме си сбогом толкова отдавна. Но чак сега си тръгвам.

Тя го помилва по бузата, задържа за миг ръката си, после бавно я отдръпна и тръгна към вратата.

— Чакай! Не можеш да излезеш просто така. Репортерите чакат на входа. Ще ида да направя изявление, после ще те посрещна на задния вход и ще те заведа… — Той замълча, после тихо добави — У дома…

Тя се обърна към него.

— Какво ще им кажеш?

Той изглеждаше тъжен.

— Ще им кажа, че това е краят на историята. Че Спящата красавица е намерила своя принц. Може… да ти досаждат за кратко.

— И да описват бляскавия ми живот? За десет минути ще разберат, че обикновеното битие на една лекарска съпруга от малко градче едва ли е новина за първа страница.

— Връщам се веднага с лимузината. Ще се срещнем на задния вход.

Погледна я още веднъж с натежал поглед и си тръгна.

Микаела посегна за куфара, после реши да го остави в дрешника. Беше твърде тежък за нея и само щеше да предизвика подозрение. Обади се да откаже таксито. Излезе от стаята с празни ръце. Държеше главата си наведена и се опираше о стената, докато бавно куцаше по коридорите на болницата.

Първото, което усети, щом отвори вратата, беше вечнозеленият дъх на Коледата. Зелени борови иглички и пресен сняг. Тъмновиолетовото небе с първите няколко вечерни звезди я накара да се почувства малка. Тя се усмихна — това и очакваше от небето. Цял живот излизаше нощем и стоеше под синьото кадифе на тъмнината. То беше нейният храм, истинският дом на нейния Бог и никога не пропускаше да й напомни къде е мястото й.

Харесваше й да се чувства малка. Желанието да се почувства голяма я беше отвело при Джулиан.

Лимузината се приближи, вратата се отвори и тя влезе.

[1] Баба (исп.). — Б.пр. ↑

Глава 28

Лимузината пълзеше през града с трийсет километра в час — това беше обозначеното ограничение. Навсякъде по улиците имаше хора, движеха се в сивите облаци от дъха си, под знамена с надписи: ДОБРЕ ДОШЛИ НА ДНИТЕ НА ЛЕДНИЦИТЕ.

Джулиан не можеше да свали очи от Микаела, въпреки че тя рядко поглеждаше към него. Тя упътваше шофьора как да излезе от града по странични улички, където на хиляда дървета се падаше една къща. Свиха по тясна алея и минаха под арка, която обявяваше, че влизат в РАНЧО ВОДОПАДИТЕ ЕЙНДЖЪЛ.

От двете страни на пътя се простираха обширни бели пасища, заобиколени от високи огради. Десетина коня стояха под огромно старо дърво, обърнали широките си задници към вятъра.

Микаела докосна тъмното стъкло.

— Здравейте, милички — промълви тихо тя към конете. — Липсвахте ми.

Най-после се показа и къщата — беше красива дървена постройка на фона на назъбените тъмни планини. От стрехите висяха коледни светлинки като ледени шушулки и къщата изглеждаше като замък на някоя принцеса.

Колата спря пред къщата. Шофьорът — Джулиан така и не запомни името му — побърза да отвори вратата от тяхната страна.

— Благодаря — каза тя на младежа, докато слизаше.

Джулиан си даде сметка, че нито веднъж през изминалите седмици не беше казвал на шофьора тези прости думи. Слезе от колата и застана до Кейла. Тя трепереше от студ и той я прегърна.

— Красиво е, нали? — каза тя, като си мислеше за къщата.

Той я погледна, виждаше само нея.

— Най-красивото нещо, което някога съм виждал.

Шофьорът се върна в колата и затвори вратата, оставяйки ги сами.

Кейла се обърна към Джулиан.

— Влез с мен, Джулс. Ела да видиш дъщеря си.

Той виждаше тъгата в очите й, знаеше, че тя разбира все още неизречените думи. Както винаги, обаче, очакваше най-доброто от него. Сега той разбираше, че това е едно от нещата, което най-много харесва у нея. Тя беше единствената в целия свят, която някога беше искала от него да се опита да постигне всичко, което може.

Беше мъчително трудно да я нарани отново, да й напомни болезнената истина.

— Знаеш, че не мога.

— О, Джулиан…

Името прозвуча като въздишка на разочарование, скрила повече близост и разбиране от всяка тяхна целувка.

— Ако мина през тази врата, ще излъжа. Знаем го и двамата. Не искам да причиня на Джейси онова, което причиних на теб.

Тя го погледна и опита да се усмихне.

Нежното разбиране в очите й прониза сърцето му.

— Кажи ми, че винаги ще ме обичаш — прошепна той.

Тя го погали по бузата. Докосването й в студа беше като въглен, който го изгаряше.

— Винаги ще обичам спомена за нас.

Той усещаше и чуваше безкрайната празнота, която лежеше между въпроса му и нейния отговор. Беше сигурен както никога досега, че този път ще я изгуби завинаги. Когато почитателите му изчезнат и жените престанат да го следват по петите, той ще седи в кожено кресло в самотната си къща и ще мечтае за тази жена — единствената, която някога го беше обичала истински.

Той посегна към лявата й ръка. Простият златен пръстен блестеше на светлината на фаровете.

— Пазиш ли още венчалния пръстен, който ти дадох?

— Разбира се.

— Дай го на Джейси. Кажи й…

— Какво, Джулс?

— Кажи й, че някъде там, има един човек, който би искал да бъде друг.

— Бъди друг, Джулс. Влез с мен. Познаваш Лиам, той ще ти направи място.

— Проблемът не е в Лиам. Искам…

— Какво искаш?

Някъде от вятъра се пречупи клонче, тревожно напомняйки за звука от разбитото му сърце.

— Искам да те обичам, както те обича той.

Не искаше да чуе отговора й, взе я в прегръдките си и я целуна за последен път.

— Сбогом… Микаела.

Тя се обърна и закуца през снега. Спря и го погледна веднъж, за последен път.

— Сбогом, Джулиан Тру.

Каза го толкова тихо, че след време той се чудеше дали не си го е измислил.

Къщата миришеше на елхови клонки, на ябълков сладкиш във фурната, на ароматни новогодишни свещи и току-що накладен огън. Микаела спря на прага и вдиша познатата приятна миризма на дом. Виждаше майка си в кухнята, беше сама и бършеше плочките на плота. Внезапно Роза вдигна поглед. Микаела притисна пръст към устните си и приближи тихо. Докато минаваше край всекидневната, видя Лиам седнал пред рояла. Миналогодишният костюм на Голямата стъпка лежеше накуп до краката му.

— Къде са децата? — прошепна Микаела на майка си.

Роза посочи нагоре.

— Чистят си стаите за твоето посрещане.

Майк кимна. Представяше си как изглеждат стаите им. Не се съмняваше, че по бюрото му са налепени поне сто картинки от дъвки. Сигурно беше убедил Роза да му ги купува.

— Ще ги задържиш ли за малко?

— Si. — Роза понечи да се обърне.

Микаела докосна ръката й.

— Gracias, мамо. За всичко.

— De nada, mi hija.[1]

Роза се усмихна леко, излезе от кухнята и забърза нагоре по стълбите.

Микаела вдъхна дълбоко. Гледката на Лиам, седнал пред рояла с ръце в скута си, я смути. Липсваше й музиката му. До този момент не беше си давала сметка колко голяма част от нея беше станала тази музика. Всеки миг, всеки спомен от живота й сякаш беше придружен от някоя мелодия, извираща от сърцето на съпруга й.

Тя влезе на пръсти във всекидневната. В ъгъла стоеше ярко осветено коледно дръвче. В тъмния панорамен прозорец се отразяваха хиляди искрящи светлинки. Тази година за пръв път тя не беше избирала дръвчето, не беше казвала къде да бъде окачена украсата. Натъжи я очевидният факт, че семейството й някак си беше… продължило да съществува.

Когато стигна точно зад Лиам, тя спря и затвори очи. Господи, дано не е твърде късно.

— Лиам?

Той се обърна толкова бързо, че коленете му се блъснаха в столчето. Намръщи се, щом я видя, и прокара ръка през дългата си коса.

— Трябваше да си в болницата — каза той.

Изглеждаше необичайно несигурен.

— Кажи ми, че не е прекалено късно.

Той се смути.

— Какво искаш да кажеш?

Тя седна до него и сложи ръката си върху неговата. Имаше нужда да се допре до него, но се страхуваше да направи нещо повече.

— Иска ми се да бях по-умна. Знам, че има думи, които ми трябват точно сега, но не мога да ги намеря. Дванайсет години ти обичаше жената, която исках да бъда. Понякога те гледах, особено когато беше с децата, и болката в сърцето ми… исках да бъда съпругата, която заслужаваш. Просто… не можех.

Той погали косата й. Тя знаеше, че нежността на ласката му е естествена като дъха му.

— Знам го, Майк, но…

— Обичам те.

Тя сякаш хвърли думите към него, примигвайки от изтънелия, метален звън на отчаянието в гласа си.

Той отдръпна ръката си.

— Майк, моля те…

— Обичам те — каза тя, този път по-нежно. — Искам да остарея до теб, Лиам Кембъл. Искам да седя на нашата веранда, да пия лимонада и да гледам как децата ни растат, как стават самостоятелни и имат свои деца. Искам да приготвям празнични вечери за всички, да гледам как внуците ни се учат да пристъпват и да говорят, да ги приспиваме в ръцете си.

Тя се взря в него.

— Ами Джулиан? — запита тихо той.

За пръв път любимото име се удари в твърдата обвивка над гърдите й и затихна. Нищо от него не достигна до нежните стени на сърцето.

— Той винаги ще бъде част от мен… но сега мога да го оставя, където му е мястото — в миналото. Като част от своенравната ми младост, изживяна твърде трудно и много бързо в един свят, който не беше истински. — Тя погали бузата му с бързо, нежно докосване. Не смееше да направи нещо повече. — Това, което изпитвах към Джулс, беше истинско — никога няма да го отрека. Няма да те лъжа повече, нито себе си, нито децата. Обичах Джулиан Тру, но това беше нетрайна любов, която не издържа изпита на времето. Когато се разпадна, аз не я оставих да си отиде. Притисках парчетата едно към друго и си мислех — мечтаех си — че отново ще се слепят като с магия. Бях толкова заета да ги държа, че не виждах празнотата в ръцете си. — Сълзи изпълниха очите й. — Бях глупачка, Лиам. Трябваше ми удар по главата, за да видя истината. Ти си този, когото обичам, и ако ми дадеш още една възможност, ще те обичам до смъртта си. Никога повече няма да се усъмниш.

— Винаги съм те обичал, Майк — каза просто той.

Сълзите замъглиха погледа й.

— Знам.

Той бавно се усмихна и в очите му се появи обичта, същата обич, която бяха изградили заедно през годините. Тя я виждаше, чувстваше топлината, която я сгрява.

— Липсваше ми. Господи, липсваше ми цели дванайсет години.

Как можеше съвършената простота на тези думи да съдържа силата, която разтърси света й? Никога повече няма да изпусне от очи важните неща, нито за ден, нито за час, нито даже за минута. Ще цени всеки миг от живота си отсега нататък като съкровище, защото сега знаеше нещо, една голяма истина, която й се беше изплъзвала цял живот. Любовта не е огромен, изгарящ огън, който помита душата ти и те изпепелява до неузнаваемост. Тя е присъствие, само това. Това са няколко души в една всекидневна, подреждащи върху коледното дръвче украса, събрала всичко, което те са, което са били, всичко, в което вярват.

Това са обикновени, ежедневни моменти, подреждани един върху друг като тухли, докато образуват толкова здрава основа, че нищо да не може да я разруши. Нито вятърът, нито дъждът… нито дори избледнелите, акварелни спомени за предишната огнена страст.

Нищо.

— Изсвири ми някоя песен.

Нещо се мярна в погледа му, изглеждаше почти като страх. После той бавно се обърна към рояла и вдигна ръце. За миг пръстите му се поколебаха над клавишите и в главата й се появи невероятната мисъл: „Той вече не свири…“

Той започна да свири тихо. Избра тяхната песен — „Време за нас“ — и нежната, позната мелодия изпълни стаята. Стори й се, че той въздиша тихо, като че ли от облекчение. Когато песента свърши, той се обърна към нея.

— Хей, господин пианист — каза гърлено тя, — заведи жена си в леглото.

Той се засмя и стана, като я привлече към себе си.

— Знам, знам, иначе губя шанса си.

Тя се опря на него, не можеше да го пусне нито за миг.

— Вече загуби шанса си, Лиам Кембъл. Трябваше да избягаш, докато бях в кома.

Тя се повдигна на пръсти и го целуна със страст, трупана петнайсет години. Когато се отдръпна, прошепна думата, която я върна от мрака:

— Завинаги.

[1] За нищо, дъще (исп.). — Б.пр. ↑

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.